Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
У ЧУЖІЙ ШКУРІ
Зупинімося тут.
Я Оллі. Ви здивуєтеся, та це не найгірший день мого життя.
Ой, ні.
Це сталося дуже давно, коли я був малим.
Скільки себе пам'ятаю,
допитливість завжди брала наді мною гору.
Привіт, тату.
Хочеш пити?
Оллі, ніколи не довіряй іншим створінням.
Мій маленький Оллі!
Я зробила тобі нову шапку.
- Він покинув острів. - Що-що?
Мамо, ти не повіриш, що я бачив.
Це було неймовірно.
Там було листя з очима.
А та гігантська риба з райдужною лускою усміхнулася до мене.
Велика райдужна риба?
Байдуже! Острів не можна покидати.
- Але чому? - Бо це небезпечно.
Ми хвилюємося.
Не розумію, що такого. Я лиш досліджував.
Сину, пуку не мають бути допитливими.
Який наш девіз?
Заховався — живий зостався.
Саме так.
Тому ми й обдаровані носом пуку,
щоб відчувати загрози й триматися подалі.
Ми нюхаємо все, але не все загроза.
Усе. Я розкажу йому Легенду.
Калу! Ні
Стоп. Легенду?
Ту саму Легенду? Я хочу її почути.
Він замалий, щоб чути про вовка. Бачитиме кошмари.
Ні. Батьки Лодда йому сказали.
Навряд нам варто їх слухатися.
Боже мій, годі.
- Якого біса? - Він має знати!
Бабцю?
Поки вітер моторошно свистів по ярах,
темної безхмарної ночі прийшов темний.
Великий руйнівник, який запалив пекельний вогонь
і підпалив Долину.
Нічого собі. Це буде круто.
Мамо, може, трохи легше?
Ні!
Усе почалося дуже давно,
коли Долина була зовсім іншим місцем.
Пуку не завжди жили на острові, як оце ми зараз.
Вони жили серед інших тварин,
у страху перед лютим вовком, який блукав Долиною.
Але потім усе змінилося.
У Долину прибули величезні істоти,
дзо,
величні рухомі сади.
У своїй великій мудрості й доброті
дзо зробили створінням дарунок.
З їхніх гілок виросли чарівні бруньки,
які мали неймовірну силу
перетворювати одну істоту на іншу.
Бруньки дали їм здатність розуміти одне одного,
що об'єднало їх усіх.
Але вовк, злий через те, що він втратив контроль над Долиною,
зневажав це нове життя,
і тому вкрав подарунок дзо, аби стати монстром.
І став Вогневовком!
А щоб знищити бруньки, він напав на дзо!
Він убив перших чотирьох!
А потім вигнав решту.
Це спричинило каменепад,
що створив греблю.
Він назавжди вигнав решту дзо за межі Долини.
Без дзо
він знову занурив істот Долини
до життя в страху й недовірі.
Вогневовк досі править Долиною —
до цього дня.
Цікаво, правда ж?
Ага.
«Ага»? Тобто «ага»?
Де кров і кишки? Криваві сцени?
Наприклад: «Вогневовк розриває їжаків
і жере їхні нутрощі»?
Це було б супер.
Знаєш? Це точно твій син.
Ми любимо тебе. І хочемо, щоб ти був у безпеці.
- Знаю. - Озирнися, малий.
Це місце, ці пуку —
це єдине, чого не треба боятися.
Тому сьогодні ми святкуємо,
щоб подякувати за врожай бобинок.
Нам дуже пощастило, що ми маємо все це.
На старт, увага, передай бобинку!
Яван?
Знаю, ми не маємо бути допитливі.
Оллі!
Я відчуваю десь тут твій запах.
Агов, ти де?
Тату, не хвилюйся. Він безпечний.
Він розумний. Дивись.
Я навчив його трюку.
Я навчив його їсти.
Оллі!
Що ти накоїв?
А тепер це таки найгірший день у моєму житті.
Як там кажуть? Допитливій Варварі...
Я не знаю тієї Варвари,
але моя допитливість прирекла пуку.
Явани, вони їдять усе.
І їх щороку все більше.
Лиш усе загрібають.
А пайки на чорний день?
Їх уже немає.
Комора майже порожня.
Як же ми перезимуємо?
Треба знайти більше бобинок або...
Або що?
Будемо голодувати.
Тату. Я був на поверхні під камуфляжем.
І я...
Знайшов оце.
Нащо я погодував того явана? Нащо?
Що зі мною не так?
Працює?
Тату, це працює!
Увага всім!
Я знайшов розв'язання!
Так!
Гаразд.
Погляньте, хто тут.
Герой.
Ану, гайда!
Тупа торба пір'я. Нападай.
Чого ти чекаєш? Гайда!
Нападай!
Блискуча брунька?
З... Легенди?
Це правда.
Ні.
Ми цього уникнемо.
Не треба чарівних штучок. Ні.
Це все ваша провина, дурнуваті явани!
Оллі!
Ну ж бо.
Оллі! Агов?
Оллі!
Моя голова.
Оллі!
Це ти?
Так. Я внизу!
Він тут! Народ! Я знайшов його.
Він у ямі! Він у дуже темній ямі.
- Що ти там робиш? - Ти застряг, сонце?
Що болить? Щиколотки, ноги, руки, ребра?
Тільки не голова!
Ні, не голова.
Мені просто якось недобре.
То вилазь уже.
Лізу.
Яван!
Що? Де?
Стривайте. Овва, я...
Ні, я...
Яван!
Ні, мамо! Допоможи мені!
Мамо, це я!
Оллі?
Поможи мені.
Мені страшно, мамо.
Голос Оллі лунає від того птаха?
Це означає...
Птах з'їв Оллі!
Яван з'їв Оллі!
Ні! Оллі!
- Каллі! - Яван з'їв Оллі!
Острів Пуку?
Явани!
Привіт!
Назад! Геть від мене!
Стривайте!
- Айві? - Назад!
- Так, Лілі? - Щось він трохи дивний.
Трохи? Ось що ти з ним зробила, Айві.
Відійдіть!
Вайлет, годі драматизувати.
З ним усе гаразд.
Привіт, здорованю. Як справи?
Відійди. Агов, ти, відійди. Відійди.
- Дивно ти дякуєш. Я тебе врятувала. - Ми врятували.
Якщо «ми» — це я,
сама, без вашої допомоги, як і завжди,
тоді так, ми тебе врятували.
Відійди! Не рухайся. Ти. І ти!
Бо як дам!
Гайда опустимо палицю.
Ти пошкодила йому мізки.
Я не пошкодила йому мізків.
Привіт. Я Айві, а це мої сестри.
Ми можемо представитися. Я Вайлет.
- Вайлет. І Лілі. - Привіт!
Тобі знадобиться невеличка медична допомога,
я проведу тебе на Яван-Гору.
Га? Яван-Гору?
Так. Додому.
Я не рушу туди. Це не мій дім!
Гаразд. Спокійно.
На Яван-Горі є все, щоб полікувати тебе.
- Довірся Айві. - Довіритися тобі?
Це смішно.
Може, через падіння його оглушило.
Ти розумієш мене?
Розумію. Я чудово розумію, що ти й твої хитрі, злодійкуваті...
Я... Стривай. Я...
Я розумію тебе.
Як я можу тебе розуміти?
Бо я в пастці.
Бо я в пастці в тілі явана!
Вирвіть із мене це пір'я!
Ні, він схибнувся. Що ми накоїли?
- Ми? Що зробила вона? - Допоможіть!
Помочі з вас...
Я застряг тут! Допоможіть мені!
Тобі? Мені поможи! Я тут гній кочу!
Може, відійдеш?
Ти теж говориш?
Саме так, генію, і я до тебе говорю.
Ушивайся. Ворушись.
Може, годі байдикувати?
Скільки мені чекати на гній?
Тепер ще й ти діставатимеш? Спершу цей йолоп, а тепер ти!
Не треба горлати.
Звідки мені знати? Для мене це кульки багнюки.
Айві, він уже з жуками розмовляє.
Ще й про гній, Айві. Скажи йому, що ти накоїла.
- Героїчно врятувала йому життя? - Гадаю, вона має на увазі інше?
Інші речі! У множині!
Агов. Про що це ви?
Гаразд. Коли я тебе рятувала, може, переоцінила твоє вміння плавати.
- Стоп. Ти волочила мою голову під водою? - І?
І могла випадково тягнути тебе по камінцях.
Ти зробила що?
А ще були...
Добре, годі!
Ти вислизав. І був важким. І мені бракувало помочі!
Чекай. То це ти!
- Ти яванка-героїня, що збила мене в яму. - Так! Я героїня.
- Тепер тобі не загрожує той злий пацюк. - Той злий пацюк — це я!
І я не пацюк, я пуку!
Пуку? Що таке пуку?
Слова вигадує. Не бачиш? Ти пошкодила йому мізки.
- Неправда! - Це правда.
У тебе максимум легкий струс мозку, тому додому!
Знову кажеш «дім».
- Тобто? - На Яван-Гору.
Яван-Гора — не мій дім!
- Що це? - Немає часу.
- Вона не любить, коли її питають. - Ні! Просто все ясно.
Тож роби, що кажу. Лети!
Я не вмію літати. Облиш мене!
- Айві... - Гаразд, план Б.
Не рознюхає — не з'їсть.
Лілі, тримай. Вайлет, масти його гноєм.
- Що? - Я не торкатимуся цього.
Не переживеш, якщо хоч раз послухаєшся мене?
Ти обожнюєш командувати!
Припини!
Ні! Не так! Ось так.
Бачиш, як пір'я злипається?
Треба втиснути гній аж у перо.
Як мило. Він як обкакане маля.
На Яван-Гору. Лілі, ти головна, поки мене нема.
- Ура! - Я старша за неї!
- Річ не в цім. - Відколи?
Бо найстарша я. Зроби те, що я казала Лілі!
Ти тиранка!
Щасти, обкаканцю!
Гайда! Швидше!
Не ворушися. Довірся Айві.
Довіритися тобі?
Вогневовк?
Тато казав правду?
Дурні бруньки й дурні птахи.
Дурні перетворення.
Привіт!
- Що ти робиш? - Близько Вогневовк!
Вогневовк? Де?
Що таке Вогневовк?
Він уже пішов. Мабуть.
Чекай. Я тебе знаю. Ми ж недавно бачилися?
- Так. - Я так і знав!
Хвилинку тому — це ж довго, так?
- Ні. - Тоді ні.
Але я єдиний бугл в озері, тому так!
Хто ти?
Це ще та тема...
Важко пояснити. Я не у своєму тілі.
А. Не у своєму тілі.
Весело. Як це сталося?
Я впав у яму на бруньку,
про яку мені розповідала бабуся. Бруньку дзо.
Тих рухомих садів із сивої давнини.
Чого я стараюся? Сенсу нуль.
- Це була гарна блискуча брунька? - Так.
Ага. Я їх бачив.
Так? Де? Ти знаєш, де є ще?
Так, знаю.
Бачиш? Після цього гаю.
- Шукай велике кругле сухе дерево. - Ясно. Велике кругле сухе дерево.
- Дякую! А як тебе звати? - Бугл. А тебе?
Оллі. Дякую, Бугле!
Велике кругле сухе дерево.
- Велике кругле дерево, брунька. - Привіт.
Друже! Ти забув, що я тобі сказала «не ворушися»?
Знову стати пуку. Знайти дерево.
Брунька. Знову пуку.
- Риба сказала. - Риба. Чарівні бруньки.
- Сказала усміхнена риба. Овва! - Стає гірше.
Гаразд, стій!
Ти знову себе пораниш.
Чого тобі треба?
Мені потрібна та брунька.
Щоб перетворитися в того, ким я був, гаразд?
У пуку.
Коли отримаєш бруньку, обіцяєш вернутися на Яван-Гору?
- Звісно, байдуже. - Гаразд.
Ось твоя дорогоцінна брунька.
Ні, не чіпай!
- Щоб ти знову став пуку... - Ні! Зупинись!
Істоту, вигадану тобою. Летимо на Яван-Гору.
Ні!
Ні. Ти пообіцяв.
Що це за запах? Чому все так пахне?
Ні... Благаю, ні.
Де моє чудове пір'я? Де мої чудові крила?
Що це за огидні кігтики?
- Що ти накоїв? - Ні. Перепрошую.
Що я накоїв? Ти забрала мою бруньку й стала пуку.
Брунька? Пуку? Стій. То я не пошкодила тобі мізків?
- Ні! - Я так і знала. Бачиш, Вайлет?
От нащо ти торкнулася бруньки?
- А чому не відрадив? - Відрадив!
- Коли? - Перед доторком.
Ти, авжеж, не дуже добре пояснив,
бо якби пояснив, я б зрозуміла.
Знаєш що? З мене годі.
Годі! Я не марнуватиму ні миті на тебе,
бо ти лиш псуєш мені життя!
Ох, що з тобою не так?
Довбню ти неотесаний!
Чому ти так злишся?
Я тут зовсім ні в чім не винна.
- Ні в чім? У всім! - Назви хоч щось.
Кинула мене в яму.
Стривай, то це ти той злий пацюк, який засліплював яванів.
Повторюю, я не пацюк. Я пуку!
Пуку — дурна назва. Вам слід було підібрати кращу.
Неправда!
Ви розумієте, що це схоже на «пукати»?
Я думав, що ненавиджу тебе, але...
- Тепер любиш? - Ні.
Не сміши. Я прекрасна!
- Бувай. - Агов! Ти куди?
- Нікуди. - Не вірю.
- Байдуже. - Щось задумав.
Ти ж умієш шукати бруньки.
- Ні. - Ти брешеш.
- Ні. - То я можу йти з тобою.
- Годі. - Вибачте.
Але тепер або пан, або пропав.
Краще пропадай.
Чекай. Бугл! Супер.
Агов, Оллі, ти знайшов бруньку?
Її вкрали. Довго пояснювати.
Вибач! Я не крала!
О! Хто твоя подруга, Оллі?
Вона ніхто. Скажи, де знайти іншу бруньку.
- Знаєш, мені неприємно... - Привіт, Ніхто.
Бугл... вміє розмовляти?
- Так? Де? - Дурне питання. Так, уміє.
- Ти ж говорила з ним? - Так.
Мабуть, я ще не все збагнула.
- Бо ти не дуже розумна. - Я геніальна.
Привіт, Бугле!
- Чому ти так говориш? - Щоб він зрозумів.
Він розуміє. На жаль, усі тебе розуміють.
Ти міг би сказати мені,
де є ще одна брунька?
Не вір яванці. Вони брехуни й злодії.
Усі пуку — заздрісні малі гризуни.
Коли дістану бруньку, вижену вас усіх із мого острова.
Агов. Бруньок вистачить на вас обох.
Я їх бачив.
Я все життя сам.
Відколи великий зсув каменюк затопив Долину.
У мене було багато часу, щоб плавати й роздивлятися.
Овва. Що я тільки не бачив.
Дерева, мушлі, каміння,
страшні камені, не дуже страшні...
Ага, байдуже. Страшні камені.
А бруньки?
З того, що я бачив,
гарні блискучі бруньки є лише на старому дзо.
Дзо.
Великих рухомих садах?
Саме так. Раніше явани жили на їхніх гілках.
Але вони зникли.
Так, усі, крім чотирьох мертвих.
Вибачте. «Мертвих» — це страшно. Але як ще сказати неживий?
- Неживі, померлі. - Може, вернемося до бруньок?
Будь ласка. Де наступний мертвий дзо?
Так, біля Великого Водоспаду.
Так, він великий.
Дзо, водоспад. Обидва великі.
Де цей великий водоспад?
За цією долиною, далеко за скелями.
Є дещо, що я хотів згадати,
однак я не певен, як ви відреагуєте...
Оллі?
Ніхто?
Хтось є?
Ану.
Чому ти так лізеш?
Глянь на ці лапи. Як ними взагалі лазити?
Це крила. Тому ми літаємо.
- Я не літаю. - Спробуй.
Навіть яванята літають.
Що мені робити? Просто підняти крила й...
Дурнуваті крила.
Ви не можете рити. Не можете брати щось.
Не можете лазити. Це...
- Вони безкорисні. - Слово назад.
Ти велична істота.
А я натомість низька, волохата, і все в Долині хоче мене з'їсти.
Не лести собі. Закладаюся, ти жахлива на смак.
- Неси гній! - Немає часу!
Вимаж мене брудом. Перетвори на какунця!
Тату? Ти де?
Стривай, це Вогневовченя?
Куди ти подівся?
Вовки говорять?
Після бруньки чутно всіх. Не гальмуй.
Він загубився.
- Бідоласі потрібна допомога. - Ага.
А тоді він із друзями зробить на тебе засідку
й назавжди зіпсує тобі життя.
Це напрочуд конкретний сценарій.
Що це за запах?
Можеш заткнутися?
Ні. Тут щось дуже дивно пахне.
Його тато десь близько.
Він осьдечки.
Ось ти де. Що ви робите?
Шукаємо здобич.
Тобто ту, що тікає?
Лети! Прийми тіло явана!
Лети, Оллі!
Тихо! Я пробую втекти!
- Обережно! - Ого!
Це був майже політ.
- Біжи в печеру! - А я що роблю?
Чому вони не біжать за нами сюди?
Може, через цей жахливий сморід.
А чим смердить?
Хм. Не знаю.
Опиши точно.
Це наче кошмар, але це запах.
- Я немов його відчуваю. - Де?
Скрізь.
Ми в лігві коренезмій.
Ні. Навіть не думай. Тільки не я.
Я тебе не люблю, і ти думаєш, це навзаєм...
Тихше. Почують!
Ох! У коренезмій поганий слух. Вони відчувають вібрації.
Гаразд.
План такий. Доведеться йти через коріння.
Щодо поганого слуху. Вони відчувають вібрацію,
а коріння й змії ідентичні. Тому ні.
Це не спрацює. Я придумаю інший план.
Припини на секунду командувати й вислухай мене.
Тобі треба використати ніс пуку.
Пуку бачить запахи.
Пуку бачить запахи?
Спершу заплющ очі.
У зміїному лігві?
Жоден запах не має значення, крім смороду прямо перед тобою.
Овва! Запахи справді видно!
Це як очні яблука в носі!
- Можемо продовжити завдання? - Точно.
- Корінь. - Помилка — смерть.
Ти впевнена на 100%?
Так, упевнена.
Це корінь. Довірся Айві.
Гаразд, дивлюся далі.
Я бачу, що це...
- Коренезмія. - Корінь чи змія?
Коренезмія.
Наголос на «змія».
Інакше я наголошу «корінь».
Кажи «корінь» або «змія». «Корінь» або «змія».
Гаразд, змія.
Добре. Продовжуй нюхати.
Гаразд. Корінь. Іди.
Корінь, корінь. Добре.
Змія, точно змія.
Ану на великий справа.
Корінь.
Корінь. Крок ліворуч.
Ні, змія!
Сюди. Стій.
Великий крок праворуч. Добре. Корінь.
Змія. Праворуч.
Ліворуч. Змія. Туди.
Гаразд, корінь. Добре. Іди далі. Так.
Майже вийшли.
У нас виходить. Ну, переважно в мене.
Страва.
Смакота.
Соковиті.
Кепські справи.
Біжи.
Соковиті!
- Застрягли. - Сунь.
Думаю, ми їх подужаємо. Я виколюватиму очі, а ти кулаками.
З глузду з'їхав? Тобі треба летіти.
Я ж казав! Я не літаю!
Ми загинемо!
Без паніки! Підйом, опора й поштовх!
Відчуй повітря між пір'їнами!
Якими? Оцими?
Це головні! Я про пір'я біля тіла!
- Що-що? - Оллі. Змах чи бах!
- Бах? - Ні!
Так вчаться всі явани. Довірся!
Страшно, Айві!
Тоді довірся собі!
Змах, Оллі, змах!
Оллі, ти летиш.
Серйозно? Я лечу?
- І справді! - Обережно!
Обережно!
Молодець.
Так! Ти справжній профі.
Це круто.
Відчуття неймовірні!
Тільки не пробуймо обльоту.
Як-як? Обльоту? Злітаю.
Обережно.
Овва, що це?
Це висхідний потік. Осідлай його.
Гаразд, Оллі. Тепер можеш нас опустити.
Ти сказала «опустити нас»?
Оллі...
Оллі!
Чому ти мовчала про польоти?
Я розказувала. Кілька разів.
Ти, авжеж, не дуже добре пояснила,
бо я би зрозумів.
Дякую. За те...
Що підштовхнула.
Будь ласка.
Ще ніхто не дякував мені за настирливість.
Гаразд. Великий Водоспад десь тут.
Гайда пошукаймо.
Уже сутеніє.
І надто густий туман.
Знайдемо вранці.
Знайомий звук.
Дехто зголоднів.
Та ні.
Авжеж.
Яван має їсти цілий день.
За моїми оцінками,
ти ледве тримаєшся.
Ось. Щітколист. Тамує голод.
Ти звикнеш... за декілька років.
Я не можу... Ви добровільно це їсте?
Явани завдячують йому життям.
Коли дзо зникли, ми втратили їжу.
Щітколист тамував голод, та ненадовго.
Явани майже голодували.
Я не знав.
Стільки наших померло.
Друзі, кузени,
тітки, дядьки.
Мої мама й тато.
Я була найстаршою, тому...
Я мала знайти їжу для сестер, аби вони не голодували.
Авжеж, вони й хвильки не були вдячні.
Мають мене за надокучливу старшу сестру.
Але якщо я не подбаю про них,
то хто?
Звучить як важкий тягар.
Так.
Слава богу, я знайшла бобинки.
Вони нас урятували.
Знайшла що?
Я відкрила нове джерело їжі. Багато років тому.
Якщо подумати,
тоді я вперше побачила пуку.
Я не знала тоді, як їх звати, але той малюк
навчив мене відкривати стручки бобинок.
Ти знесилений.
Гадаю, пора на сон.
Добраніч, Оллі.
Ага, і явани сплять догори дриґом.
Жартую!
Оллі?
Оллі!
Великий Водоспад!
Дивись! Там дзо!
Тату, я хочу їсти.
Знаю. Ти нагадуєш щохвилини.
Тому що я голодний!
Вовки! Це вовче лігво.
Привіт, народ!
Слава богу. Я не зміг сказати вам раніше, але...
Так, вовче лігво. Так, дуже важливо, вовче лігво.
Там не підійдеш.
Я вам допоможу. Спокійно. Я їх відволічу.
Стривай. Ти зробиш це для нас?
Ну... Ви мої єдині друзі.
І коли ви знову станете собою, у мене вже не буде друзів, тож...
- Я сподівався, ви зможете... - Дати тобі бруньку! Можеш стати яваном.
Або пуку.
У них шикарний ніс.
Пуку...
Було б чудово!
Ми дамо тобі бруньку, Бугле.
Обіцяю.
Дякую. Тоді швидше. У вас мало часу.
Але чекай. Як ти відволічеш вовків?
Я буду їхнім обідом.
Яка велика рибина.
Чур: голова моя!
Тату, вона вислизає від тебе!
Бруньки!
Але є тільки одна.
Має бути більше. Бугл казав, їх багато.
У нас обмаль часу. Я візьму.
- Ні, стривай. Чому? - Я знову буду яванкою.
Політаємо й знайдемо іншу.
Що? Ти мені не довіряєш?
Ти мені не довіряєш?
Ой.
Гаразд. Моя громада покладається на мене.
- А моя — ні? - Припини.
Це навіть близько не те.
Мій обов'язок — відгодувати яванів на зиму.
Відгодувати?
- Так, і наші бобинки закінчуються. - Ваші?
- Так. - Які ви забрали в мене?
Що? Я ніколи нічого в тебе не забирала.
Ти справді не пам'ятаєш?
Не пам'ятаю що? Оллі, про що ти?
Малий пуку, що навчив тебе відкривати бобинки?
Це був я.
Ви з'їли все, загнали нас під землю, і ми їмо ваші недоїдки.
Тато казав не вірити чужинцям, але я не послухався.
Як і завжди! Винен я, бо я був дуже довірливий, наївний, дурний!
Ми не переживемо цю зиму. Розумієш?
Ми помремо з голоду.
Я...
Це моя вина.
Знаєш...
Мій рідний батько...
Він навіть в очі мені не дивиться.
І все тому,
що я повірив тобі.
- Бугле! - Бугле!
- Допоможи, Бугле! - Бугле!
- Бугле!
Допоможи!
Оллі?
І Ніхто?
Ви бугли? Що сталося?
Була лише одна брунька, і ми сказали «бугл», перш ніж торкнутися.
І я сказала «пуку», перш ніж торкнутися іншої бруньки.
Мабуть, це правило бруньок. Ти стаєш тим, що кажеш.
Допоможе, коли вернемося в минуле й повторимо все.
Айві, ми риби.
Через тебе я ще далі від того, щоб урятувати своє село.
- Оллі, слухай... - Диви.
Ти яванка.
Я пуку.
Нам судилося бути окремо.
Тут ми й попрощаємося.
От...
Бувай, Оллі! Я сумуватиму!
Гарно тобі жити як бугл!
Я тоді розкажу Айві про інші бруньки.
Їх там ціла купа!
Бувай, Оллі!
Я завжди тебе пам'ятатиму!
Не хочу лізти не у свою справу,
але здається, ви не дуже ладнаєте.
Так. Є, як є.
Ці бруньки
на вершині Страшних Каменеспадів.
Я боюся навіть казати вголос. Найстрашніше місце в Долині.
Слід працювати разом, щоб дібратися,
тож вам треба швидко помиритися, гаразд?
Гаразд.
Я відкрию вам маленьку таємницю.
От бачите мене й думаєте: «Овва, у буглів є все».
Мізки, зовнішність, чарівність, розум.
Але правда в тім,
що не все є.
Я все життя блукав цим озером,
знаючи, що чогось бракує.
І тоді я збагнув чого.
Я був сам.
І скажу вам, коли ти так довго сам...
у тебе з'являються дуже похмурі думки.
Маю на увазі,
це змушує по-справжньому цінувати те, чому ми потрібні одне одному.
Оллі.
Я...
Змалку ти став
першим пуку, якого я побачила.
Сестри не їли кілька днів.
І мені було страшно.
Але щось у тобі змусило мене вірити тобі.
Ти був добрий до мене.
Ти показав мені, як їсти бобинки.
А потім ти зник.
Я не знала, де ти подівся.
Але
я тебе ніколи не забула.
І, Оллі...
Я не знала, як я тебе скривдила.
Я щиро прошу пробачення.
Гляньте!
Ми на місці!
Страшні Каменеспади.
Бруньки! Купа бруньок!
Я мчу!
Так, я це пробував.
Водоспад надто стрімкий для одного бугла, та не для потрійного бугла.
Робимо мегакита!
- Мегакита? - Мегакита. Так.
Зчепили ласти й пливемо разом. Мегакит!
Пливемо як один!
Добре. Один є. Ще два.
Так, малий!
Що я бачу? Що це?
Риба?
- Риба? - Риба.
- Риба? - Риба?
Хто це?
Це? Це страшні камені.
Риба!
Знову мегакит!
Ще трішки!
Гаразд, що нам робити? Хто підкаже?
Тату!
Зараз або ніколи.
Чого ми чекаємо? Гайда!
Вовченя! Хапай мене за хвіст!
- Так! - Нам удалося.
Як ти це утнула?
Я? Ти виконав там шикарні рухи.
Ти профі.
Чуєш?
Дзо.
Це вони.
А якщо так? Разом, на рахунок три.
- Один, два, три! - Один, два, три!
- Пуку! - Яван!
- Так! Дякую! - Так! Я знову яванка!
Знову, малий!
Народ!
Агов, Бугле.
Ким станеш ти?
Я якраз це вирішував.
Пуку, яван, шишкоїжак або...
Або стривайте. Ідея.
Може, я стану...
Вогневовком!
Бугл?
Бугла ніколи не існувало.
Завжди був лише
я.
Легенда.
Це ти... Це ти розірвав Долину.
Ти створив греблю. І вигнав дзо.
Так, так і так.
Усе супер. Що я можу сказати?
Але чому? Ти все зіпсував.
Тут панував мир, а ти його знищив.
- Ти завдав стільки болю. - А мій біль?
Я був найменшим у своїй зграї,
вони кинули мене помирати,
і ніхто з інших істот не хотів бути поруч зі мною.
І я пообіцяв собі, що одного дня я спалю Долину,
і ті, що виживуть, поклонятимуться мені.
Я керував Долиною,
поки ці деревні монстри відправили останню бруньку
й загнали мене в те жахливе тіло риби.
Бруньки.
Я купу років чекав, щоб хтось трапився.
Такий наївний довірливий дурень, як ти!
«О, Оллі. Зробиш це заради мене? Овва».
«Ти мій найкращий друг».
Ти хоча б думав про це?
Ти гадав, зграя нікчемних деревних вовків
були вогневовками?
Айві!
Ні! Айві!
«Айві!»
Чого ти ниєш? Ти ж хотів її позбутися, ні?
Думаєш, вона твоя подруга?
У Долині друзів не існує.
Настав час, щоб у Долині знову запанував страх.
Оллі.
Він помиляється в тобі.
Ніколи
не замикай
свого серця.
Ні! Айві!
Ні.
Я віднесу тебе на Яван-Гору.
Айві?
Допоможіть їй.
Айві!
Де Айві?
Вибач, золотий.
Її немає.
Айві...
Ні.
Пробач мені.
Ти була
найкращою подругою
в моєму житті.
Ну-ну.
Не припиняй лестити мені.
Як ти тут, якщо вона сказала, що тебе немає?
Немає, бо я пішла тобі по їжу.
Я мала рацію.
Ти досі той добрий малий пуку.
Так, цей добрий малий пуку
завжди все псує.
Дозволь дещо тобі показати.
Бу!
Ви чули про гніздо мого брата? Намокло.
- Мій онук може допомогти. - Так?
Так. Він мастак лагодити.
І ламати теж!
Змах чи бах!
Він бахнувся!
Я в нормі.
Я знаю, це не вилікує болю, якого ми завдали твоїй громаді.
І щиро за це перепрошую.
Я хочу, аби ти знав,
не все, що ти робиш, погане.
Усіх їхніх батьків урятували бобинки,
які ти навчив мене їсти.
Жодного з них не було б тут без тебе.
Дякую.
Це він! Це Оллі!
- Він такий милий! - Оце ніс!
Чому він такий пухнастий?
Як він долетів із такими крильцями?
Як пуку я не вмію літати.
Він уміє розмовляти!
Привіт, какунцю! Пам'ятаєш нас?
- Ми змастили тебе гноєм. - Пам'ятаю.
Але дякую. Ви мене врятували.
Гляньте! Сніг падає!
- Сніг! - Я люблю сніг!
Сніг падає! Отакої!
- Сніг! - Так! Школи не буде!
Сніг!
Це не сніг.
Вогневовк.
Вогонь швидко поширюється.
Небо небезпечне. Усі до своїх гнізд!
Треба помогти Долині.
Чекайте! Усі зупиніться!
Ми маємо допомогти.
Це надто небезпечно. Треба дбати про своїх.
Увага, усі!
Моя старша сестра може бути надокучливою й занадто командиркою...
Дехто скаже, тиранкою...
Хвилечку!
Говорю я.
Перебиває, ще й базікає.
І пір'я страшно довге.
З усім цим можна якось змиритися. Але...
Вона завжди ризикувала собою заради нас.
Без неї нас би тут не було.
Вона думає, я цього не знаю, але я знаю.
Вона не завжди має рацію, але щодо цього — точно має.
- Ми потрібні Долині. - Правда Вайлет, що правда Айві.
Усі ці створіння! Вони в пастці!
Допоможімо їм. Ми виведемо їх на берег.
Це чудова ідея, Вайлет. Ми зробимо те саме.
Не відставай!
Спокійно. Ми хочемо помогти.
Острів Пуку. Це єдине безпечне місце.
Як перенести їх туди?
Дякую, що врятували мого сина.
Що треба казати?
Дякую!
Ми допоможемо.
На борт! Байдикувати не час!
Спокійно, без паніки!
Мій герой!
Ну ж бо!
- Оллі? - Він живий?
Мамо! Тату! Допоможіть!
Оллі!
Ні!
Айві!
Агов! Геть від них!
Тату, вислухай. Це не напад. Це створіння Долини.
Їм більше нікуди йти. Їм треба помогти.
Тату.
Їм треба помогти.
- Поможи перенести їх на острів. - Ми не можемо, Оллі.
Не довіряй нікому, крім пуку. Ти це знаєш.
Ні, тату, Легенда. Це все правда.
Дзо, Вогневовк, бруньки.
Завдяки їм я перетворювався в істот Долини. І дечого навчився.
Ми сильніші
разом.
Тату, я знаю, що ти боїшся.
Але мусимо довіряти одне одному.
Оллі!
У нас обмаль часу.
За мною.
- Який план? - Вогневовк сам сказав.
Дзо підкинули йому бруньку. Може, повторимо?
Ти впевнений?
Ні.
Дзо, ти тут?
Ти мене чуєш?
Оллі, швидше!
Треба бруньки.
Можеш дати ще одну бруньку?
Будь ласка. Долині потрібна твоя поміч.
Будь ласка.
Дзо.
Це неможливо.
Гаразд, Оллі, ми готові.
Оллі?
Це наш син.
Не чіпай їх.
Оллі, ти знайшов нову бруньку.
А ти помітив.
Наївний Вогневовк.
- Ти мені більше подобався як... - Бугл!
Думав, я не готовий до тієї самої жалюгідної пастки.
То хто тепер наївний?
Оллі...
Що ти робитимеш тепер?
У воду не можна стрибати, бо надто глибоко,
і дзо тонуть.
Обережно, Оллі!
Думаєш, ти дзо?
Що відновлює мир і гармонію в Долині.
Ти злий пацюк, який марно бореться за те, що належить тобі.
Тільки цього разу на кону твоє життя.
Тепер це моя долина.
Що?
Ні.
Це наша долина.
Ні.
Що ти робиш? Зупинися.
Зупинися.
Довірся Оллі.
Ні!
Оллі!
Ти живий!
Ми думали, ти пішов назавжди!
Де... Як ти... Я...
Дзо. Вони мене знайшли.
У них є штукенції, що звуться чарівними бруньками.
Переклад субтитрів: Павло Дум'як