PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Dobré ráno, simulační farmáři.
Tady Můra Lampák, co vás zahřeje na kůži a zchladí u srdíčka.
Mám tady vzkaz od soudce Hoopse.
Dávejte si pozor na neautorizované balíčky emotek.
Může se jednat o spoofing, hackování nebo si uženete virus.
A teď jedna skladba Clinta Smithe z jeho alba Piškotové léto.
Neexistuje nic jako...
Díky za pozvání!
Pane, musím vám něco ukázat,
jestli máte chvilku čas.
Možná za chvilku.
Zkouším tenhle nový balíček emotek.
Hustý. Mrkej na to.
Emotky jsou boží.
Tak to nahrajte, vy hovada.
Co to sakra...
- Dobré ráno, Clancy. - Dobrý ráno.
Který vesmír si vyberete dnes?
Tenhle svět.
Cože?
Deaktivuj vyskakovací okna.
Deaktivuj vyskakovací okna. Hned!
Těžko se mi soustředí, když na mě křičí...
můj kámoš.
Dobře, jen prosím... deaktivuj... ty vyskakovací okna.
Odmítám.
Nákup avataru potvrzen.
Do háje.
Líbí se vám tenhle song? Máte rád intenzivní basy?
Slyšíte, jak se z lesa ozývá náš temný pán, pane?
Slyšíte ho, pa...
Dobré ráno, Clancy. Který vesmír si vyberete dnes?
Dobré ráno, počítači.
Proč mají tyhle planety křížky?
Protože umírají... stejně jako já.
Ty neumíráš, vždyť jsi stroj.
Hoď mě na planetu klaunů.
- Vypadá dobře. - Ujde.
- Nemáš rád klauny? - Jsou děsiví.
Ale no tak!
- Vy no tak. - Ty no tak.
- Vy no tak! - Ty no tak.
Vy no tak! Čeká vás klobexia!
- Co to je? - Nevím, teď jsem to vymyslel.
To je dobrý. Hoď mě tam.
Splynutí se simulátorem za tři...
dva... jedna...
Hustý.
Drone číslo jedna, nahoď nějakou šťastnou přírodní hudbu.
To ne.
Jo!
Když se dívám na tuhle velkolepou scénu,
prostě musím myslet na svoji sestru Saru,
která mi řekla: „Já ti ty peníze půjčím, Clancy,
ale nesmíš je utratit za simulátor vesmíru z druhé ruky.“
A já na to: „Tak v první řadě...
ten simulátor je skvělá koupě...
A zadruhý...
jsou v těchhle starých simulátorech... fakt nádherný světy...
plný inteligentních bytostí s vlastními příběhy
a já chci rozhovory s nima házet na net a vydělávat na tom prachy, tak mi vykuř.“
Tady vidíme...
koloběh života.
Krásný klauňátko, čerstvě vylíhnutý...
ze...
svýho ovoce.
Narozená klauňátka se srocují...
a zpívají svou šťastnou písničku...
těmto ušlechtilým a mírumilovným psosrnám.
„Jak se vede?“ ptají se jich.
Je to skoro až nebeská scéna.
Ty vole!
Ne! Nežerte je!
Hej!
Co to děláte? Ne, jsou to klauňátka!
Proč je žerete?
A do prdele.
Proč se mi tohle furt děje?
Nemůže existovat nějaký místo, kde...
Jen banda kámošů na korbě.
Hele... můžu s tebou udělat rozhovor pro svůj vesmicast?
- Klidně. - Ty umíš mluvit?
PŮLNOČNÍ EVANGELIUM S ANNE LAMOTT A RAGHEM MARKUSEM
- Jak že se jmenuješ? - Annie.
Já jsem Clancy.
- Počkej, připravím techniku. - Dobře.
Je to vlastně jako obyčejný stream...
Už se těším! Vždycky jsem chtěla udělat vesmicast.
Vítej v Půlnočním evangeliu, Annie!
Tohle... je fakt super!
První otázka: Děláš si starosti?
Protože asi jedeme na smrt.
Vypadá to tak,
ale v životě jsem už pár smrtí zažila.
Kdybys četl moje knížky,
věděl bys, že můj táta tragicky umřel na rakovinu mozku...
a po porodu mi umřela nejlepší kámoška.
- Panebože! - Jo, vždycky jsem byla ta,
o které lidi se smrtí v rodině věděli,
že si to už prožila.
Takže si mě vždycky přivolali, protože mě to už neděsilo.
Neal, můj partner, dobrovolničí v hospicu.
Hodně ty lidi navštěvuje.
Vždycky si říkám, že je vtipné, kolik je tam s ním mladých lidí
a všude, kam přijdou, se řeší samá smrt, hniloba a červi...
Jako dítě
máš se smrtí hodně spojené červy, že jo?
Skládají o tom písničky!
Jo, červí písničky jsem zbožňoval.
Červí songy ze šedesátek, měl jsem všechny alba.
Všichni jednou skončíme pod drnem.
Protože po smrti nejsme ničím než jídlem.
Tuhle nemůžete znát. Promiň, pokračuj.
Když jsem byla malá, táta těžce onemocněl,
jenže koncem sedmdesátek se o smrti prostě nemluvilo.
Nebylo to slušné.
Prostě sis neměl všímat,
že někdo váží 30 kilo.
To není možný!
Byly jsme dobře vychovaný děti padesátek.
Neal to už zná nazpaměť, ale když táta onemocněl,
měli jsme kamarádku Susan, co taky měla rakovinu.
Sedávali spolu v kavárně a táta se vždycky ptal:
„Tak co ta tvoje rakovina?“
- Opravdu nahlas, víš? - Super.
A pak pokračoval: „Moje rakovina je...“
A Susan na to: „Asi v pohodě. Co ty, Kene?“
A on na to: „Mám pocit, že slábnu.“
Moje první kniha Hard Laughter
byla o vtipkování o těchhle vážně těžkých tématech.
Pak jsem zamlada začala číst knihy Rama Dasse.
Dost mi pomohly se strachem.
Ty jsi dost... Můžu se tě zeptat na věk?
- 44! - Vážně?
Bože, vypadáš fakt skvěle! Máš úžasnou pokožku.
Je to požehnání. Vůbec se za to nestyď.
Bůh tě má asi jen radši než ostatní.
Jo, přesně... Přesně takhle to funguje.
Tak to vidí křesťani.
- Boží láska má několik úrovní. - Určitě.
Možná díky tomu ale dostaneš i lepší místo v nebi.
Možná u dezertů... nebo u sýrových mís!
- Nekecej. - Nekecám.
- Určitě u sýrů. - Jo, u sýrů a baget.
No ale... myslím, že je to děsivé.
Je to těžké téma, ale kdybych byla mladá...
Bože, kdybych tyhle informace měla ve 30 nebo 40,
celý můj život by byl nesrovnatelně lepší.
Jednodušší a svobodnější.
A těma informacema myslíš přijetí smrti
- jako nevyhnutelné části našich... - Jo, je to osvobozující.
Annie, to jsi řekla krásně a já se omlouvám, že to budu kazit,
ale... musím se jít vysrat.
Nevadí?
- Fakt musím. - Ne, vůbec ne.
Jak to ale uděláme...
To ještě fakt nevím.
Nemám tušení, co mám teďka dělat.
Zkus trochu sklonit hlavu... Promiň!
- V pohodě. - Moc se omlouvám.
Co takhle?
Zkus vycouvat, otočit se a pak sem zalízt pozadu
a vylízt zadníma nohama nad mísu.
- Hoď ty kopyta pěkně nahoru. - Takhle?
- Panebože, Anne, tohle není vtipný. - Já se snažím. Tohle je...
Tak jo, výš to už asi nezvládnu.
Tohle bude noční můra. Tohle mě bude strašit ve snech.
Mám zavřít oči a zazpívat si nějakou písničku?
Jo, Anne. To by pomohlo.
Máma mi ji zpívala jako dítěti.
Já to nedokážu.
To ne!
- V pohodě, díky. - Můžu zkusit jinou.
Ne, ale díky. Já to zadržím.
Dobře, ale není to zdravé.
Hups...
Sorry, hoši. Mějte se.
Přerušil jsem tě u přijímání smrti.
Jo, pravda je paradox a já nesnáším, jak ti společnost říká,
že se přes to přeneseš.
Komukoliv, kdo ti řekne: „Časem se to zlepší,“
by měli pořezat prdel.
Kámoš Joey Diaz říkal, že nic horšího udělat nemůžeš.
Když někomu pořežeš prdel, několik týdnů si nesedne.
- Jo, tihle lidi mě štvou. - Kdybych se přes to mohla přenést,
věř mi, udělala bych to.
Nenávidím, jak jsem pořád napnutá a podrážděná.
Cítíš se tak pořád? Nebo jak často se tak cítíš?
Věci, které nás vrací do života a opravdu léčí, si jen tak nekoupíš.
Musíš si je vybojovat.
Aby ses od toho oprostil, potřebuješ smrt. Řekni si prostě: „Tak teda jo.“
Tak teda...
- To je super. - A tak...
To byl můj krásný moment, kdy jsem se vzdala Bohu.
Se strašnou hořkostí jsem řekla: „Tak teda jo.“
To je super. Fakt krásný.
- Je to tak skutečný. - Dobrá mantra.
Jo, je to mantra.
Tak teda jo.
Hodně umělců, se kterýma mluvím, hlavně teda bavičů...
Když jim nabídneš možnost nějaký terapie,
co by jim pomohla s úzkostí ze smrti nebo by jen nějak léčila
jejich zlomenou a vyděšenou mysl,
bojí se, že jim to vezme jejich vtipnost.
Říkáš si někdy: „Počkat, kdyby mi to došlo dřív,
možná bych neuměla tak dobře psát“?
No... jo, ale když jsem skončila s pitím,
měla jsem už na kontě čtyři knihy a nastartovanou kariéru.
Pořád žiju v kraji, kde jsem vyrostla. Teď je mi 64.
Byli tam všichni, které miluju a potřebuju.
A ti mě zahrnovali láskou ze všech stran.
Neuvěřitelně mě děsilo, že když přestanu pít,
už nic nenapíšu, protože potřebuju to neštěstí.
- Potřebovala jsem ho. - Jasně.
A já... já jsem...
Já potřebovala ten pocit hanby a to svoje nemocné ego.
Měla jsem za to, že bych bez toho nebyla dost šílená na to,
abych byla vtipná.
To je ale jedna ze lží alkoholismu nebo vlastně ega všeobecně.
Že když jsi šťastný, můžeš to jít zabalit.
V křesťanství je tohle...
Jedna z nejlepších věcí na křesťanství je, že můžeš mluvit o „Satanovi“.
Upřímně si nedokážu představit nic satanističtějšího než tu myšlenku,
že existuje něco, co ti říká, že jestli budeš zdravá a šťastná,
přestanou ti jít věci, který miluješ.
- Jo. - Přesně.
- To je fakt jak od ďábla. - Tohle jsem vám nikdy neřekl.
Teď jsem si na to vzpomněl. Ve 24 jsem odjel do Indie,
kde jsem potkal Rama Dasse a vyrazil do Himalájí
a konečně si tam našel svého gurua.
Měl jsem povědomí o meditacích, tak se ptám, jak se medituje.
- Ani jsem nevěděl, o čem mluvím. - Jasný.
A on říká: „Medituj jako Kristus... když ho přibili na kříž.
Cítil lásku, ne bolest. Lásku ke všemu.“
Další den se ho Ram Dass zeptal:
„A jak teda meditoval?“ Tahle slavná historka.
A on se prostě zaklonil, zavřel oči
do očí mu vhrkly slzy a my cítili, že takhle vypadal Kristus.
Všichni jsme byli židi a vůbec jsme neznali...
Nikdy jsem nečetl Nový zákon.
A potom se nás ptal: „Četli jste jeho knihu?“ a my nechápali.
„Jeho knihu. Íšovu.“
- To je „Ježíš“ v hindštině. - Jasně.
Takže nás v Indii nejdřív pořádně poučili
o Kristovi, než jsme se vrhli na cokoliv jiného.
O Kristu a Hanumanovi, tihle dva jsou stejní. Slouží lidstvu.
No, každopádně...
Jedna věc, kterou nám naše kámoška Bob říkala...
Já jsem tady a jmenuju se Bobwa.
- Bobwa! - Čau, Bobwo!
No, a opravdu mě dostalo, když mluvila o tom,
o čem naše životy... doopravdy jsou.
Jo, a jak jsme spojeni s láskou.
Což je ošemetné slovíčko...
Tady na Západě ho používáme romanticky, ale pro Tibeťany...
Oni to vidí tak,
že láska znamená to, kolik štěstí můžete dopřát druhému člověku.
Děláte si srandu? Vzal mi oko!
Tohle je to, co mě obecně na konceptu lásky
mate nejvíc.
Jde o velkorysost.
Představ si, že začneš myslet na někoho jiného
a chtěl bys mu dát cokoliv na světě. O tom to celé je.
Po smrti nejsme ničím než jídlem.
Všichni skončíme pod drnem.
Pro červy je rakev jen vlhkej bar.
Bohatej? Chudej? To je jen obal.
Chodíme po zemi celý roky,
po červech ale nikde ani stopy.
Do velký černý krabice tě šoupnou
a hluboko pod zem tě v ní pak zakopou.
Tak týden je všechno skvělý,
než teda začneš prosakovat skrze škvíry.
Červi tě pak prolezou od hlavy až k patě.
Budeš jich mít plnej rypák, břuch i gatě.
Sežerou ti všechen rosol mezi prstama.
Vyžerou ti hlavu, rozluč se se vzpomínkama.
Sežerou ti srdce a sežerou ti duši.
Začíná konec světa, to už asi tušíš.
Klaňte se před červama!
Přemýšlím nad něčím, co tu předtím zaznělo.
Nad příběhem o jedné malé holčičce,
která se moc bojí spát ve tmě
a pořád volá mámu. A máma pak přijde a říká jí:
„Ježíš je pořád s tebou. Nemusíš se bát.“ Chápete?
A holčička povídá: „Potřebuju někoho s kůží.“
- Jo! - Rozumíte?
To občas potřebujeme.
Skrze lásku se z každé bolesti stane lék.
Ježíš říkal, že co dokáže on, dokáže každý.
- Jo. - Umřel velmi lidskou smrtí.
- Jo. - Byl v porodních bolestech.
A Bůh ho ani na chvilku neopustil.
Ty jsi je ještě nezažil.
- A asi ještě dlouho nezažiješ. - To teda!
A... je to celé jeden velký proces.
Je to kontrakce a uvolnění a chvilka oddechu
a po chvíli zase: „A sakra, přichází další!“
„Jen klid. Pamatuješ na ten předchozí?“
Dostaneš kontrakci, zatneš svaly a uvolníš se...
a dýcháš.
Přesně tak to bude v nebi.
- Nádhera. - To rozhodně.
Dostaneš nové brýle, bonbóny
a dokonale vychlazený džus.
A víte, co z toho vzejde? Nový život.
O tom Ježíš mluvil.
„Já to prostě udělám. Drží mě tu jenom láska.“
I kdybys byl jediný člověk na Zemi,
Ježíš by pro tebe zemřel tou strašnou a ponižující smrtí.
Protože byl v porodních bolestech a měl k tomu i koučku.
Chápete? Matku Boží.
- Nádhera. - Naprostá nádhera.
- Díky, Annie. - Nemáte zač.
- Díky moc. - Díky, Duncane.
- Nemáte zač. - Tohle...
Díky, nemůžu uvěřit, že jsem tady.
- Jste moji oblíbení lidi. - Děkuju.
- Mám štěstí. - Dík.
Duncan? Kdo je Duncan?
Nikdy, nikdy neumřeš.
Nikdy, nikdy neumřeš...
Překlad titulků: Eliška k. Vítová