PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Dobré ráno!
Další song tu máme s věnováním pro Mindy,
co dělá na jatkách v 16. okrsku.
Chladnou hlavu, nohy v teple a pořádně do toho prašť.
Sakra!
Hustý!
Příchozí hovor.
- Clancy... - Cože?
Jsi tam? Slyšíš mě?
- Daniel Hoops? - Už nemůžu sledovat tvůj vesmicast.
Cože?
- Táta absolutně šílí. - To ne!
Pobíhá tu jako blbec v šortkách, chce tě zabít
a taky rozpustil Chada.
- Cože? - Clancy, díky za zmrzku,
ale můj táta je mocný muž, tak by ses možná měl zdekovat.
- Clancy, musím jít, ale... - Ano, Danieli?
Zbožňuju tyhle trika. Daniel Hoops končí!
Ne!
Já tě sleduju, Clancy Gilroyi!
Zdravím, pane.
Při včerejší hloubkové kontrole jsem objevil planetu,
která by vás mohla zajímat.
- To nevypadá jako... - Merkuritaville.
Ráj, jaký nikde jinde nenajdete.
Všechny bytosti zde dosáhly maximální možné harmonie...
Namastex!
...a vyznávají extrémní bohémství.
To zní až moc dobře. Musí tam být i něco špatně.
Jestli je tohle špatné, tak dobrovolně zavrhuji vše dobré.
Doufám, že vám nevadí, že jsem pro vás vytvořil erotický avatar.
Navržený tak, abyste si mohl užít všechny orgie tohoto světa.
Ty jo, ten vypadá libově.
Šťastnou cestu, pane!
Splynutí se simulátorem za tři, dva...
jedna...
Aloha, můj dlouhokrký příteli.
Kde se tu pořádají ty orgie?
Jeden korbel. Kde to jsem?
Tohle asi Merkuritaville nebude.
Žádnou orgii zatím nevidím, ale noc je ještě mladá.
Prosím vás, kde jsou tu orgie?
Nebo aspoň bazény?
Tak jo, pardon.
Tak kde se dneska mrdá, bando?
Přestaň.
Začnu znovu.
Já jsem Clancy a vy dva džentl... přátelé... džentelé...
- Jsem Fred. - A já Steve.
Uděláme rozhovor?
- Radši ne. - Vysílám do vesmíru.
- Vesmicast? Ne, díky. - Tak jo.
Tenhle určitě ví, kde to žije.
Hej, červíku!
Platím pár drinků tady staříkovi s knírem,
co má jedno oko a ještě k tomu špatný.
- Špatnej den? - Jsem abstinent!
Abstinent!
Moji broučci!
Dobře víš, že zvedání lidí za límce je proti pravidlům, Cornelie.
Proč nemůžeš být víc jako Fred se Stevem?
Díky, Trudy!
Ale odpouštím ti.
Láska!
To jediné, před čím mě má zbroj neochrání!
Má zbroj byla darem krále chrobáků!
Dal mi ji darem, neboť zachránil jsem jeho dceru...
Zpívá jako anděl.
Páni!
- Díky, Trudy! - Díky moc!
Ahoj.
HONBA ZA LEKTVAREM
Já jsem Clancy.
Zdravím, já jsem Clancy... Gilroy.
Boty zadara!
Jen si vezmu ty boty, madam!
Hned jsem u vás.
- Mějte se. - Slez ze mě!
Brouci!
Uděláte se mnou vesmicast?
Hustý...
Tumáte.
Pojď za mnou.
PŮLNOČNÍ EVANGELIUM S TRUDY GOODMAN
Trudy, to bylo... fakt drsný! Jak jsi přišla a řekla: „Odpouštím ti!“
Bum! Celýho jsi ho rozpustila.
Jo, to je pravda, ale neznamená to, že jsem bezcitná.
To nejlepší, co někdy můžeš udělat...
Představ si odpuštění...
- jako osvobození srdce... - No?
...od stavů zášti, zatrpklosti, vzteku a škodolibosti.
- Aha. - Někdy nic lepšího udělat nejde.
Nemusíš své nepřátele milovat, ale taky si celý život nemusíš připomínat,
- co ti kdysi provedli. - Jasně.
Odpuštění je složité.
Je to vlastně taková spirituální hrazda.
Pamatuju si, jak jsem...
přišel do fitka, trenér mě vzal k hrazdě
a řekl: „Udělej pár přítahů.“
Říkám, že to nedám. A on na to: „Ne, Clancy,
já tě ty přítahy naučím,“ a já na to: „To nikdy nezvládnu.“
A jasně že jsem to napoprvý nedal,
ale on na to, že mi něco ukáže.
A pak na mě začal věšet takový trapný...
Nevím, takový divný popruhy,
abych to měl lehčí.
- Abys měl oporu. - Přesně, oporu.
- A... - To je klíč.
...za pár týdnů jsem uměl dělat přítahy!
- Osvobodil jsem se... - Pořád to umíš?
Nevím, už do fitka nechodím,
- ale teď už vím, že můžu. - To je úžasné, Clancy.
Odpouštění je ta hrazda.
Nejdřív si říkáme: „Tak... to... ani náhodou.
Tomuhle šmejdovi? Děláš si srandu? To nedokážu.
- On se mi...“ - Ty jsi to ale taky nezvládl sám.
- No jo. - Sami to nedokážeme.
- Jasně. - Potřebuješ oporu!
Tohle napsal Rúmí: „V duši existuje pospolitost.
Spoj se s ní a čeká tě tichá procházka rušnou silnicí.
Opoj se svou vášní a buď hanbou pro ostatní.
Zavři obě oči, abys otevřel to třetí.
Rozpřáhni ruce, pokud toužíš po objetí.“
Máš oporu.
Potřebujeme mít svoji komunitu.
Proto jsem založila svoje meditační centrum.
Přišla jsem do LA ve středních letech a...
- Ale ne! - Co se děje, madam?
Trudy, jsem měkký jako tyhle lístky
a ty jsi ostrá jako trny.
Dohromady jsme jako růže.
Trudy...
vezmeš si mě?
- Zdar, kravko! - Trudy!
Na mě nemáš, kámo!
No... takže jsem byla úplně sama.
A říkala si, že ostatní se musí cítit stejně.
Tak proč se nescházet? Proč nevytvořit komunitu?
- Jo. - Potřebujeme ji.
S odpuštěním, žitím v přítomnosti...
i láskou je to stejné.
Sami to nezvládneme.
Jak to tak říkáš, vzpomněl jsem si...
jak jsem si volal s kámošem a on...
Zrovna mu umřela máma, jeho táta je už mrtvý pár let,
se svým bratrem se už nestýká...
A tak si uvědomuju...
že to já jsem měl zavolat jemu.
To je dobrý, Kassiopeio.
Tvoje síla mě inspiruje.
- Pomáhá mi kontakt s realitou. - Děkuju.
A mám asi strašný štěstí, že měl ten kámoš ty koule na to
se mi s tím svěřit.
To není o štěstí.
- Naslouchal jsi mu. - Jasně.
Vždycky poznáme, když nám někdo opravdu naslouchá.
- Aha. - Proto se svěřil tobě.
Jasně, ale musím teď myslet i na lidi, co nás poslouchají
a říkají si:
„Já ale nemám žádnýho takovýho Clancyho. Jsem opravdu úplně sám.“
- Ano. - „Nebo mám komu zavolat,
ale nikdo mi nenaslouchá.“ Co si mají počít?
Co s nimi?
Co s lidmi, co unikli z nějakýho hořícího domu,
ale furt bloudí v lese?
Ať už je to jen metafora, nebo opravdový požár.
A cítí se naprosto... odříznutí a úplně sami.
Já prostě... Co mají dělat? S kým si máš promluvit, když nikoho nemáš?
Jo, to je těžká otázka.
Zlato, naval škváru...
Naval prachy, zlato.
- Mám jim dát peníze? - Nic jim nedávej!
Chceme naše prachy, zlato.
Naval škváru...
Jedná známá pořádá kurzy uvědomělého psaní.
A má jednu takovou skupinu,
kam můžou chodit lidé bez domova nebo s nějakou duševní poruchou.
Takže se sejdou,
trochu si společně zameditují,
pak něco napíšou
a potom si svoje výtvory čtou a naslouchají si.
- A lidi to zbožňujou. - Hopla!
A někdy se tam dějou magické věci.
Jedna paní, kterou...
Myslím, že ji okradli, zatímco spala.
Chápeš, je úplně sama a spí kdovíkde.
Probudila se, napsala o tom a pak...
dva její kamarádi ze skupiny řekli:
„Pojď spát pod náš most.
Pohlídáme tebe i tvoje věci.“
Je hrůza,
- že lidi musí spát po mostem. - Jo.
Dobrá práce, Kassiopeio.
Vytváření situací, v rámci nichž si můžou lidi pomáhat.
K tomu se pořád vracím.
Když žádné místo nemáš, tak ho prostě založ.
Protože když jsi osamělý ty, určitě v tom nejsi sám.
Najdi si dalšího osamělého člověka.
Trudy, ty jsi opravdu... úžasná a výjimečná osoba.
Když si já vzpomenu na chvíle, kdy jsem byl osamělý,
prostě jsem se jen snažil zapomenout na život.
Clancy, když jsem sem přišla, neměla jsem nikoho.
Na moje první setkání přišli...
dva lidi.
Fred a Steve.
- Čau, Trudy! - Ahoj!
Dva lidi.
Nebylo to centrum.
To z toho až vyrostlo. Prostě jsem stavěla od základů.
Já ani žádné centrum nechtěla.
- Chtěla jsem společnost. - Aha.
A našla jsem... Vlastně ani nevím, jak jsem ty dva našla.
Asi přes bratránkova kámoše nebo tak něco,
- chápeš? - Jasně.
To je super.
Když jsme si to usmysleli,
jako by nám svět magicky vyšel vstříc.
- Cítil ses tak někdy? - Jo!
A je to celkem šokující...
Úplně jako by svět čekal, dokud se nerozhodneš,
- na čí stranu se postavíš... - ...a na čem ti záleží.
Jo.
- Ano. - Přesně.
Shromažďování energie kolem toho, na čem záleží
a co je pro tebe důležité.
A to znamená, že když jsi sám,
- nejvíc chceš nějakou společnost. - Jo.
Když máš hlad, chceš hlavně jídlo.
Mluvila jsi o naslouchání.
Teď nedávno jsem...
na párty furt hučel do jednoho člověka.
Skoro jsem mu do hlavy vykecal díru.
Vyprávěl jsem mu o modulárních synťácích.
Koukal na mě jak zombie.
Tobě se to určitě nestává, protože ty často nasloucháš,
ale cítil jsem se, jako bych byl obří ukecaný robot
a ztratil kontrolu nad mluvidlama.
Nedokázal jsem zavřít hubu.
Tak do něj hučím o synťácích a koukám na něj...
A on se snaží vymyslet, jak zdrhnout.
Já jsem myslel na to samý.
Chtěl jsem zdrhnout sám před sebou.
Kdybych se mohl katapultovat sám ze sebe, abych se nemusel poslouchat, tak...
Nudil jsem sám sebe,
takže bůhví, jak se cítil ten světec, protože mě fakt poslouchal.
No, a tenhle můj příběh má trochu hrozivý konec...
Fakt se to stalo a já toho týpka vůbec neznal.
Potkal jsem ho na tý párty.
O týden později umřel při autonehodě.
Takže vlastně... chápeš? Patnáct minut z jeho zbývajícího času
jsem mu zaplácnul já tím svým otřesným monologem
o synťácích a jeho jsem vůbec neposlouchal.
Kdybych věděl, že mu tu zbývá už jen pár dní,
nejspíš bych to neudělal.
Takže se chci zeptat...
Někdy se mi zdá, jako bych ztratil schopnost naslouchat.
Tak se zapletu do vlastních blbostí, že ostatní poslouchat nedokážu
a jen předstírám, že je poslouchám.
Jako že přikyvuju a vypadám, že vnímám,
ale netuším, o čem mluví.
Můžeš nám poradit,
jak vybrousit dovednost naslouchání v každodenním životě?
Ano. A tím tvým příběhem se vlastně vracíme k tomu, co jsi říkal na začátku.
Jak jsi říkal, že to vůbec nechápeme.
Prostě si nepřipouštíme svoji vlastní smrtelnost.
Protože kdybychom si vážně uvědomovali, že z našeho těla jednou bude mrtvola...
No?
Čas smrti neznáme, ale víme, že určitě umřeme.
Kdybychom si to plně uvědomovali,
prožívali bychom méně situací,
kterých bychom pak litovali s tím, že jsme jen plýtvali časem.
A dokázali bychom lépe...
Víš, lidi, co umírají na nějakou nemoc,
někdy trochu divně mluví o tom,
že jsou za to vděční, protože konečně žijí naplno.
- Jasně. - A ty si řekneš: „Cože?“
Oni ale mluví vlastně o tom,
že si pak až skoro bolestně uvědomují pomíjivost života.
Je tak vzácný
a zároveň hrozný a krutý, jak jen to jde.
Je ale i krásný a nádherný.
- Jo. - Takže myslím, že naslouchání...
vyžaduje, abys dokázal žít v přítomném okamžiku.
Musíme se naučit uvědomovat si... co se nám honí hlavou,
když posloucháme.
Naučit se identifikovat, že myslíš na něco jiného,
- když někdo mluví. - Jasně.
Protože většinou si to ani neuvědomíme.
Až pak nám dojde, že nevíme, o čem je řeč.
Přesně tak.
Strávíme tím ale strašně moc času.
- Tímhle únikem z reality. - Jasně.
Ty jsi to přirovnával k robotovi?
Jo, nesedíš ani v řídícím centru toho robota,
ale někde na záchodě.
Ano?
Kdo jste?
Čau, Saro! Můžu dostat lektvar?
Ale to víš, že můžeš!
Myslíš tenhle lektvar, zlatíčko?
Ano, přesně ten.
Peníze předem, holka!
Víš, jak dlouho trvá to umíchat?
Už několik dní v kuse tady dojím vránu.
Tohohle vyschlého opeřence.
Miláček se ale musí ještě snažit.
Maminka musí podojit vráničku. No, musí ji podojit.
Tady se bude tak dojit!
Vyměním ti lektvar... za jedno dítě.
Dobře, tady máš.
Děťátko!
- Nemá to žádný háček? - Nebuď paranoidní.
Takže si vezmu tvoje dítě a dám ti lektvar?
Tak zněla domluva.
Panenko skákavá!
Pojď jsem, děťátko!
Jsem tak nadšená.
Pro tohle já žiju!
Pojď do babiččina cukrátkového lesa!
Tumáš.
- Tvůj lektvar! - Už doutná...
Co to znamená?
To znamená díky a sbohem.
Mrkej na to.
To je nádhera, Steve.
Je ten kluk mrtvej?
Ne, schovala jsem ho do kapsy.
Páni!
Říká se, že meditace je trénink na smrt.
Je to trénink na život!
- Trénink naslouchání! - Jo.
Opička vidí, opička dělá, Trudy!
Opička lže, opička chcípne, Marmerolko!
To se mi líbí.
- Pokračuj. Promiň, že jsem tě přerušil. - Ne, to bylo všechno.
Teda hodně mě zaujalo, jak jsi zmínil ten trénink naslouchání,
protože naslouchání je vlastně...
Naslouchání vlastnímu tělu
a naslouchání životu kolem nás...
nás upevňuje v přítomném okamžiku.
Naslouchání našemu vnitřnímu hlasu, naší intuici.
Vždycky, když svoji intuici neposlechnu,
- je to katastrofa. - Vždycky.
- Úplně pokaždé, Clancy. - Jo.
Miluju tě, Kassiopeio.
Čím jsem vnímavější a čím víc toho vím, tím víc se mi daří.
To se ale prudce změní vždycky, jakmile svoje pocity začnu ignorovat
- a lámu to přes koleno. - Jasně.
Takže si myslím, že i pozorné naslouchání ovlivňuje naše bytí.
Páni!
Naslouchání je naše spojení s vesmírem.
To je to, co... Hustý!
Je to divný. Jako když se u dýchání říká,
že nás každý nádech spojuje...
- Jo. - ...a dýcháním...
Naslouchání je skoro taková forma dýchání.
- Je to vlastně vdechování života. - Páni.
Života ve formě tvého hlasu
nebo ve formě ticha v téhle místnosti. Je to přijímání všeho kolem.
Hop.
Moc jsem si to naše povídání užil. Díky za rozhovor.
Taky jsem si to moc užila.
Kohopak to tu máme? Znovu se setkáváme, Trudy!
Trudy!
Tento den je tvůj poslední, Marmerolko.
Pro tebe princ Marmerolka, Trudy.
Zemři, princi Marmerolko.
Tvůj milenec je můj, Trudy!
- Můžu nadávat? - Určitě.
Zabil jsi Geralda, mého kluka, ty hajzle!
Byla to lahodná svačinka pro démona, co žije... v mojí prdelce.
Moc rád tě vidím, Trudy.
Smrdíš ale jako pytel hoven, jasný?
Takže si utrhnu nos!
Jauvajs.
Trudy! Hodně jsem cvičil svoje piruety, Trudy!
Buď zticha! Pojď, Clancy.
Jsi si jistá?
Podívej, Trudy!
Tumáš! A tumáš!
Mám tě!
Vidím tě, Trudy!
Trudy, moje prdelka je... šťavnatá.
- Jdeme na to! - Hustý!
Dostaneš nakládačku.
Ty jsi samé překvapení, Trudy.
Stejně jako moje prdel.
Jsem připraven na svou svačinku, princi Marmerolko.
Jasně, už se to nese.
A mám tě!
Jsi v pohodě?
Tvoje krev patří mně!
Odpuštění...
je složité!
A do prdele.
Škrábni!
A kouzlo je na světě.
Bum! A je ti líp.
- Díky, kámo. - V pohodě.
Dvě nohy, čtyři boty...
Čtyřbotky. Bomba.
- Trudy! - Můj kluk!
Zdar, hrdličky.
Hádejte co? Je tu stroj na margaritu.
Jsem na káry.
Co se to sakra děje?
Do prdele práce!
To byla bžunda, simulátore.
Na Merkur jsem nedorazil. Sejmuly mě kočky.
Byl jsem v nějakým nóbl lese.
Jsem moc rád, že jste naživu, pane.
Počkat... já se tam můžu zranit?
Říkal jsem, že jsem vytvořil avatar schopný prožít vše...
včetně extáze smrti.
Já tam mohl chcípnout!
- To je na hovno. Už to nikdy nedělej. - Ano, pane.
- Používej mozek! - Ano, pane.
Hele, co mám.
Ona funguje i tady!
Jdu ji zasadit ven.
Čtyřbotky!
Počítači, aktivuj obranný... protokol.
Ano, pane!
Vystřel laser...
na kohokoliv, kdo se přiblíží na 25 metrů k... Růže.
Lasery nemám, ale mohu zapnout rozstřikovače, pane.
Tohle je tvůj nový domov.
Tady tě nikdo otravovat nebude. Tady budeš v bezpečí...
až do konce života.
To je ono.
Překlad titulků: Eliška K. Vítová