NETFLIX-ALKUPERÄISSARJA
Hyvää huomenta, simulaatioviljelijät.
Pyro Moth on seurananne tänäkin kuumana aamuna -
Brian Zapp and the Beefettesin "Fire Babyn" sävelten säestämänä.
Musiikki pois. -Kuten haluatte, isäntä.
Näin ihan sekopäistä unta, Ruusu.
Ruusu?
Ruusu! Voi ei, joku yrjösi päällesi.
Hitto, joku yrjösi päällesi! Sinut pitää saada kuntoon.
Charlotte, älä viitsi! Charlotte!
Päähän sattuu.
Huomenta, isäntä. Mikä on olo?
Kahvia. -Laitan kahvia, muru.
No niin.
MITEN ELVYTETÄÄN KUKKA
Katsotaanpa... ei.
VALOA, MULTAA, VETTÄ!
MUSIIKKI PARANTAA
Lääkärit sanoivat, ettei paimenpöhöä voi parantaa -
ja että kuolisin parissa päivässä.
Sitten tuli hoitaja Prunk.
Musiikki paransi pöhön,
avioliittoni, paksun koirani, tyhjän tilini -
ja jopa nuutuneen puutarhani.
Minun opeillani sinäkin saavutat musiikin avulla kuolemattomuuden.
Vain yksi klikkaus,
ja "Musiikki kesyttää villipedon ja tekee ihmeitä" -kurssini on sinun.
Miksen heti tajunnut? Musiikki tietysti.
Okei, eli tämä tähän, tuo tuonne, tuosta noin ja tästä näin. Valmista.
Oi Ruusu, mä sut parannan
Mä käytän musiikil... musiikil... musiikil...
Paskat. Tietokone, soita musiikkia.
Jees.
Hyvä biisi.
Isäntä, loin teille musikaalisen sateenkaariavatarin.
Tässä on Freddy Preddy.
Freddy Preddy on kiva. Kiitos, Tietokone. -Olkaa hyvä, isäntä.
Vau, mikä tuo paikka on? -Hups. Teidän ei pitänyt nähdä sitä.
Se on sieluvankila kurittomille sim-olennoille.
Ai siis mikä?
Se on torni täynnä rikkinäisiä,
olemisen raivoa potevia, kielensä irti repineitä hahmoja.
Häh? Mahtavaa. Lähetä minut sinne. Ei kai minulle käy huonosti?
Sieluvankilassa ei voi kuolla. Siellä voi vain syntyä uudelleen.
Hyvä, sinne vaan.
Sulautus Simulaattoriin alkaa. Kolme, kaksi, yksi...
LADATAAN ESOTEERISTA ANSAA
402, 403...
Ai, hei.
Hei.
Soitan musiikkia. Tai en oikeasti... Nimeni on Clancy.
Teen spacecasteja. Haluaisitko kenties tulla haastateltavaksi ohjelmaani?
Se menee avaruuteen. -Tuo puri kielensä poikki vuosia sitten.
Haastattele minua. Olen tuon sielulintu.
Okei.
KESKIYÖN EVANKELIUMI VIERAANA JASON LOUV
Puhumme sielulinnusta, mutta oikeastaan -
olen pikemminkin psykopompos tai kehrääjä. -Häh?
Voi veljet.
Rauhoitu, Bob. Ei hätää.
Älkää nyt.
Hei, herätys! Mitä oikein on tekeillä?
Tämä on sieluvankilan eksistentiaalinen ansa.
Kiesus sentään. Mielipuolista! -Se oli bardoluuppi.
Olet sotkeentunut Bobin sielulankaan.
Tulet kai mukaan aina kun Bob kuolee.
Siistiä. -Minä olen muuten Jason.
Minä olen Clancy
On kiva tutustua, Jason
Selvä.
Tätä hetkeä ei olisi, ellemme olisi tässä puhumassa siitä -
ja ellei jokainen multiversumin kuuntelija kuuntelisi tätä.
Ilman sinua eli katsojaa ja sinua, Clancy, eli juontajaa -
sekä miljoonia kuuntelijoita tätä hetkeä ei olisi olemassa.
Tämä ei siis ole... Minä puhun juuri nyt,
mutta tämä ei ole mikään ydin-Jasonin funktio.
Just. -Esitän nyt roolia.
Tunnen sen. Tuntuu oudolta...
Olit puhumassa... -Indran verkko -teoriasta.
Sen mukaan maailman kaikki tietoisuudet ovat kytköksissä toisiinsa.
Kuvittele jättimäinen, hohtava, äärettömyyteen jatkuva verkko.
Ai niin kuin peitto? -Ei, vaan verkko.
Hindulaisen näkemyksen mukaan tärkeimpiä ovat verkon solmukohdat.
Yhtymäkohdat, liitokset verkon säikeiden välissä -
ovat tietoisuuksia eli atmaneja.
Atman on tietoinen. Se on tietoisuus.
Ja jokainen tietoisuus on Jumala. -Aivan.
Siis kaikkeus.
Perhosen sielu. Tai yksisoluisen eliön, bakteerin sielu -
kytkeytyy Dalai-laman sieluun -
ja jonkin vielä tuntemattoman, hyperälykkään...
Siis jumalolentoihin. -Niin.
Jokainen sielu on kuin auringosta syöksyviä fotoneja.
Aivan. Buddhalaisuudessa Indran verkko on muodoltaan samanlainen,
mutta huomio kiinnittyy yhteyksiin.
Mahtavaa.
Se on ikään kuin buddhalaista diagnostiikkaa.
Luulemme olevamme olemassa ja siksi kärsimme.
Kärsimmekö olemassaolon takia?
Kuvittelemme, että on olemassa jokin ydintodellisuus.
Erillisten minuuksien illuusio syntyy siitä,
että ne ovat verkoston yhtymäkohtia.
Tähdennän, että nyt ei puhuta nihilismistä, todellisuuden kieltämisestä,
vaan käsityksestä, että olevaisella ei ole sisäänrakennettua olemusta.
Ei ole olemassa Clancyn tai Jasonin ainoaa oikeaa ydinolemusta.
Ydinolemuksia ei ole. Buddhalaisuudessa puhutaan kirkkaasta valosta.
Se on ymmärrys kaiken perimmäisestä olemattomuudesta.
Omassa elämässäni olen päässyt kiinni tähän ymmärrykseen DMT:n avulla.
Joulukuun 21. päivänä vuonna 2012 -
vedin hillittömästi DMT:tä -
samalla kun sekstailin useiden henkilöiden kanssa.
Seksiä ja DMT:tä? Aivan uutta minulle.
Se on aika konstikasta. Tietoisuus omasta kehosta katoaa,
joten oikeastaan seksiä ei ole.
Onko sitä siis DMT-trippien välillä?
Kyllä.
DMT-tilassa oivalsin kaiken olevaisen perimmäisen tyhjyyden.
Kuvailin sitä hiljattain sanoilla "hohtava olemattomuus".
Vau. Olet ihan huippulintu.
Tajusin trippini aikana... Ranskalaisille orgasmi on "pieni kuolema".
Kuolema on siis iso orgasmi. Minuudesta vapautuminen.
Minuus on paitsi illuusio myös taakka ja kärsimyksen lähde.
No, sinullehan taakka on tuttu juttu, naakka.
Naakka.
Taakka ja naakka. Siinä on riimi.
Kuule, älä viitsi heitellä lintuvitsejä. Minulla oli asia kesken.
Vapautuminen erillisen minuuden ideasta on ultimaattinen orgasmi.
Se on tyhjyyden oivaltaminen ja olemisen kirkkaan valon tavoittaminen.
Palataan nyt minun kahjosta elämästäni jälleen 2 500 vuoden taakse.
Buddhalaisuus on oikeastaan harhaoppista hindulaisuutta.
Nepalissa ne sulautettiin eräänlaiseksi psykedeeliseksi Megazordiksi...
Siis häh?
No siis... Mikä se Power Rangers -olio on?
Okei, hyvä homma. Tarkoitit siis sitä.
Ehdin jo toivoa, että lisäsit sanavarastooni -
jotain henkimaailman juttua tarkoittavan Megazord-termin.
Joo, Power Rangers. Ei sanskriittia. Eli 2 500 vuotta sitten -
väki alkoi buddhalaisuuden avulla havahtua yksilöllisen kärsimyksen unestaan -
joka puolella Koillis-Intiaa.
Buddhalaisessa meditaatiossa ei pyritä mihinkään.
Siinä vain istutaan itsensä kanssa. Istutaan tunteen kanssa.
Sen tunteen, jota juostaan pakoon kaiket päivät.
Kihelmöi.
Mistä puhuimme? Tuolla menee sekaisin.
Yritän suhtautua työhöni kärsivällisesti, mutta tämä on kuin loputon kirous.
Anna tänne.
Istutaan siis tunteen kanssa,
kunnes huomataan, että tunne alkaa muuttua omia aikojaan.
Kaiken olevaisen ytimessä on muutos, pysymättömyys ja tyhjyys.
Käy ilmi, että koko uneksimasi elämä, jota luulit todeksi, olikin vain unta.
Unesta herättyäsi tajuat sen ja tiedät olevasi nyt hereillä.
Se on Dharman pyörän liikkeelle panemista.
Ihan huippua.
Tulee mieleen sellainen...
Tosi pitkä virtuaalitodellisuuskokemus,
joka kesti niin kauan, että väki unohti sen olevan virtuaalista.
Sitten yhtäkkiä iso joukko pelaajahahmoja -
alkoi kiinnittää huomiota ympäristöönsä ja ihmetellä...
Tajuta, etteivät he olekaan sodan jumala Kratoksia ja muita hahmoja.
Me ollaan kuin jotain muistittomia, spirituaalisia sammakkoeläimiä,
jotka tupsahtavat tänne.
Tupsahdamme ja omaksumme identiteetin.
Materiaan työntyvän ulokkeen, joka on kuin ilmassa heiluva snorkkeli.
Se mahdollistaa hetkellisen olemassaolon merenpinnan alla.
Olemme ja elämme siinä ympäristössä kokien asioita,
mutta kuvittelemme olevamme snorkkeli.
Se on osa kokemusta. Sitä luulee olevansa snorkkeli.
Jos ottaisi vaikka ison makkarapötkön,
paistaisi sen ja kairaisi siihen reiän -
ja tekisi siitä snorkkelin, niin teoriassa voisi uiskennella -
hengittäen lihatuubin läpi.
Clancy...
No, me siis pidämme kokemustamme totena.
Pidämme itseämme totena, mutta kyse on harhaluulosta.
Buddhalaisen näkemyksen mukaan. Pohditaanpa hengellisiä harjoituksia.
Mikä tahansa hengellinen harjoitus, jolla on päämäärä...
Jos tavoitteena on olla hengellisempi tai rakastavampi tai muuttua -
lisäpisteiden toivossa, buddhalaisen näkemykseen mukaan -
se on silkkaa pelihahmon grindausta. -Ihan sekoa.
Siis... -Mahtava vertaus.
Pitää poistua koneelta ja avata silmät.
Se on pelkkää peliä. Pelihahmon grindausta.
Sellaisten harjoitusten päämääränä on -
pisteiden lisääminen pelihahmolle, jota ei ole olemassakaan!
Pelaaja unohti, että kyse on pelistä. Jätkä on ihan kuivunut. Juo vettä.
Olet pelannut 20 tuntia putkeen ja unohtanut, että se on vain peliä.
Me vain jatkamme puskemistamme simulaatioon.
Haluamme toistaa jo tapahtuneen yhä uudelleen.
Olemme siis kehoissamme ja samaistumme pelaajahahmoomme.
Buddhalaisuudessa vetäydytään.
Meillä taas on VR-lasit päässä ja pelaamme peliä.
Niiden päälle sitten vielä toiset VR-lasit -
ja niidenkin jälkeen haluamme vielä lisätyn todellisuuden ja taas toisen.
Me siis tavallaan jatkamme äärettömiin...
Siis puskemme itseämme loputtomasti materiaan ja aikaan.
Ja tämän äärettömän puskemisemme aikana -
yritämme kaikin keinoin välttää VR-lasiemme riisumisen.
Miksi välttelemme sitä? Koska emme halua kokea sitä tunnetta.
Mitä tunnetta? -Sitä tunnetta.
Olemisen tunnetta. Sitä, että koko olemassaolo -
ja todellisuuden illuusioihin takertuminen on perimmäisen kärsimyksen välttelyä.
Joo. -Eikö? Koska keho tuottaa tuskaa.
Jestas. Kuoleeko tuo tyyppi aina vaan? -Kyllä. Kunnes hän tajuaa.
Keho tuottaa tuskaa.
Tuskaa.
Kaiken olevaisen pysymättömyys aiheuttaa kärsimystä.
Vanhuus, sairaus, taudit, kuolema. -Niin.
Bob, onko kaikki hyvin?
Voimme elää ajallisessa universumissa.
Siellä kaikki aikanaan hajoaa ja katoaa, mistä seuraa sietämätöntä kärsimystä.
Opettajani sanoi minulle ensi töikseen: "Haluan tehdä selväksi..."
Opettajani Chögyam Trungpa Rinpoche sanoi minulle haudanvakavana...
Hän katsoi minua suoraan silmiin ja sanoi: -
"Tämä on toivotonta."
Tämä on toivotonta. -Niin.
Kun hyväksyy asiat sellaisinaan, ei tarvitse enää toivoa.
Silloin huomaa, että nykytilanne on ihan hyvä.
Olen nyt sellaisessa elämänvaiheessa, että tuo tieto on helpotus.
Olen jo ohittanut vaiheen, jossa elän jotain Disney-leffaa,
ja maaoravat lauleskelevat toivosta.
Toivo elämässä aina kantaa...
Ei. Toivo on silkkaa kidutusta. -Aivan.
Bob ei tule onnistumaan. -Hän tarvitsee... musiikkia!
Eli... -Soita lusikoita.
Sinnittele, Bob! Me soitetaan sinulle musiikkia!
Helvetti sentään. -Hei, nyt taitaa...
Hyvä, juuri noin! Soita lusikoita.
Lusikat paukkumaan. -Okei.
Anna palaa!
Olet lusikkamestari!
Kiipeä, Bob! Anna mennä! Hienoa!
Unohda. Keskity lusikoihin!
En edes muista, koska viimeksi tein jotain näin innokkaasti.
Ehkä 30 vuotta sitten. -Kaikki hyvin! Sinäkin voit tehdä sen.
Luovu toivosta!
Hemmetti.
Toivottomuus kuulostaa hirveältä, jos ei ole koskaan tajunnut,
että hyvin usein toivosta seuraa vain sarja märkiä rättejä naamalle.
"Toivon, että huomenna..." Pläts. "Toivon, että hän palaa luokseni." Pläts.
"Toivon, että..." Pläts. Sitä vain ruoskii itseään toivolla.
Toivottomuutta ei sallita sekunniksikaan.
Luovu toivosta. -Luovu.
ESOTEERINEN ANSA 404 – KUUTA EI LÖYDY
VANKI KUU R3T8
Voin vihdoin laulaa.
Veren juominen Tyngästä vartijan
Jonka paloittelin
Se mulle vapautta edusti
Parkuva sellitoveri
Jonka silmäkuoppiin Kuumaa kusta roiskin
Se mulle vapautta edusti
Mutta nyt näen mä sen
Vankilani oli mulle sisäinen
Ja oikeasti kusin
Itse omiin silmäkuoppiini
Vapaus koittaa sitten Kun vihdoin riisuu pois
Vankivalepukunsa
Jumaliste.
Huomenta, isäntä. Isäntä. -Loistobiisi. Yhä vaan.
Isäntä...
Vilkaistaanpa Ruusua.
Pois siitä!
Mikä lie kultti.
Tekstitys: Heidi Mäki