EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
God morgen, simuleringsbønder.
Dette er Pyromøll som sjokkerer dere
med et spor av Brian Zapp og Beefettes.
En liten melodi ved navn "Fire Baby".
Skru det av!
Som du vil, mester.
Hadde en jævlig syk drøm, Rose.
Rose?
Rose!
Noen kastet opp på deg.
Faen, noen kastet opp på deg.
Jeg fikser dette.
Charlotte, kom igjen.
Charlotte!
Hodet mitt.
God morgen, mester.
Hvordan går det?
-Kaffe. -Jeg skal lage kaffe til deg.
Greit.
HVORDAN GJENOPPLIVE EN BLOMST
La oss se. Nei.
SOL, JORD OG VANN!
MUSIKK, KUREN FOR ALT
Legene sa at gjetersyken ikke kunne kureres,
og at jeg bare hadde noen dager igjen.
Takk Gud for sykepleier Prunk.
Musikk kurerte gjetersyken, ekteskapet mitt og min tomme bankkonto,
selv min visne hage.
Og jeg skal lære deg å bruke musikk til å bli udødelig.
Du er ett klikk unna min Musikk beroliger monsteret-kur.
Det er åpenbart.
Musikk, så klart.
Plugg inn den, skru inn den, koble til denne.
Vi setter i gang.
Rose, jeg skal helbrede deg
Skal bruke mine musikalske evne...
Evne...
Faen. Datamaskin, spill musikk.
Pent.
Det er en fin sang.
Jeg lagde en musikalsk regnbuekarakter til deg.
Møt Pretty Pretty.
Jeg liker Pretty Pretty.
-Takk. -Vær så god, mester.
-Hva er det stedet? -Oi.
Du skulle ikke se det.
Det er sjelefengselet for simulerte vesener.
Hva faen betyr det?
Et tårn for simmer så fulle av eksistensiell frykt
at de har revet ut tungene sine.
Høres perfekt ut. Send meg inn.
Jeg blir vel ikke skadet?
Du kan ikke dø i et sjelefengsel.
Du blir bare gjenfødt.
Send meg inn.
Kobler deg til simulatoren om tre...
...to...
...én...
ESOTERISK FELLE LASTER INN...
...402, 403...
Hei.
Jeg spiller musikk. Ikke egentlig.
Jeg heter Clancy.
Jeg er en romcaster.
Og jeg lurte på om jeg kunne intervjue dere til romcasten?
Han bet av seg tungen for tre år siden.
Men du kan intervjue meg, sjelefuglen hans.
Ok.
Vi sier sjelefugl, men for å være mer spesifikk,
er jeg som en psykopomp
-eller eikenattravn. -Hva?
Ikke igjen.
Ro deg ned, Bob. Det går bra.
Kom igjen.
Vent. Våkne.
Hva skjer?
Dette er sjelefengselets eksistensielle felle.
Fy faen.
-Det var sprøtt! -Det var bardo-loopen.
Du sitter fast i sjeletråden hans.
Det betyr vel at du blir med hver gang Bob dør.
Kult.
Jeg heter Jason, forresten.
Jeg heter Clancy
Fint å møte deg, Jason!
Ok.
Dette hadde ikke skjedd om vi ikke var her og snakket om det,
og alle ute i multiverset lyttet til det.
Uten deg, seeren, og deg, Clancy, programlederen,
og de millioner av mennesker som hører dette, ville ikke dette eksistert.
Derfor er det ingen funksjon.
Jeg snakker nå,
men dette er ingen funksjon av en essensiell kjerne.
-Ok. -Jeg spiller en rolle nå.
Jeg kan føle det.
Det føles rart.
-Vent, du snakket om... -Hinduteorien, Indras nett.
Så konseptet er at alle bevissthetene i verden henger sammen.
Tenk deg et gigantisk nett, et glødende, blått nett i uendeligheten.
Som et teppe?
Nei. Mer som et nett.
Hinduens syn på dette er at det er knutepunktene som er viktige.
Og punktene på nettet, forbindelsene mellom linjene,
er bevisstheter.
-De er Atman. -Ja.
Atman er bevisst. Det er bevissthet.
-Og hver enkelt bevissthet er Gud. -Ja.
-Som igjen er helheten. -Sjelen til en sommerfugl.
Sjelen til en encellet organisme.
En bakterie for sjelen til Dalai Lama,
til sjelen til en ukontaktet, hyperintelligent...
-Alle Gudene til sammen. -Ja.
Som om alle sjelene er fotoner som kommer ut av solen.
Buddha ser på Indras nett, og det har samme topografi,
men han sier: "Det er ikke knutepunktene, men tilknytningene."
-Kult. -Ja.
Så dette er Buddhas diagnostikk.
Vi tror vi eksisterer, og derfor lider vi.
Vi eksisterer, derfor lider vi?
Vi tror at virkeligheten er en objektiv sannhet.
Selvet er bare en illusjon,
for det er et punkt der et nettverk konvergerer.
Den viktige forskjellen er at det ikke er nihilisme.
Ikke "Ingenting er ekte."
Det er at alt mangler iboende kvalitet,
som betyr ikke-essensialisme.
Det finnes ikke én sann Clancy.
-Ikke én sann Jason. -Ja.
Det finnes ingen essens av noe.
Tibetanske buddhister kaller dette klart lys.
Å forstå den essensielle ikke-eksistensen av alt.
For å bruke dette i mitt liv,
har jeg opplevd dette høy på DMT.
Den 21. desember 2012
tok jeg store mengder DMT
mens jeg hadde seksuell omgang med flere mennesker.
-Ikke sant? -Hvem knuller på DMT?
-Jeg visste ikke at man gjorde det. -Det er tøft.
Man er ikke bevisst på kroppen sin,
så sexen stopper under DMT-opplevelsen.
Men i mellomtiden har du sex?
Ja.
I DMT-rommet opplevde jeg den fundamentale tomheten i alt,
og jeg beskrev den som: "Ingenting, men skinnende".
Du er en kul fugl.
Det jeg innså på DMT-turen var at...
...franskmenn kaller orgasme "den lille død".
Men døden er en stor orgasme.
Å forlate selvet.
Og selvet eksisterer åpenbart ikke,
men selvet er også en byrde og en kilde til lidelse.
Ingenting er egentlig fullt...
Fugl-t.
For du er en fugl.
Kan du droppe fuglevitsene? Jeg var midt i en tankerekke.
Å forlate ideen om at du har et individuelt selv,
er den ultimate orgasmen.
Det er oppfatningen av tomhet og eksistensens grunnleggende lys.
La oss gå 2 500 år tilbake.
Hinduisme og buddhisme er...
Buddhisme er hindu-kjetteri.
Og nepaleserne fusjonerer dem for å skape en psykedelisk Megazord...
En hva?
Hva heter han i Power Rangers?
Ok, kult.
Jeg er glad det var Power Rangers,
men det hadde vært kult å tillegge ordforrådet
et jævla spirituelt begrep kalt Megazord.
Power Rangers. Det er ikke sanskrit.
Så for 2 500 år siden...
Folk øvde på buddhistiske teknikker og våknet fra drømmen om egen lidelse
over hele det nordøstlige India.
Når man mediterer, vil man ikke noe sted.
Man sitter bare med seg selv.
Man sitter med følelsen.
Følelsen man prøver å rømme fra hele dagen.
Det kiler.
Hva snakket vi om? Jeg blir forvirret.
Jeg vil ikke klage på jobben.
Jeg må gjøre dette hele tiden.
Gi meg dem.
Så buddhistmeditasjon er å sitte med følelsen
til man merker at følelsen endrer seg på egen hånd,
og at alt naturlig forandres, og ikke er permanent,
og er tomt.
Og alt du trodde var virkelig bare var en drøm
til du våknet og sa: "Det var en drøm. Jeg er våken nå."
Det er første gang dharmaen snur.
Det er flott.
Jeg tenker...
Dette er en veldig lang virtuell virkelighetsopplevelse
som har foregått så lenge at folk glemmer at den er virtuell.
Så begynner plutselig flere av spillerne
å innse at: "Vent litt.
Jeg vet ikke om vi faktisk...
Jeg er ikke krigsguden Kratos."
Det er som om vi er amnesiske, spirituelle amfibier som stikker innom.
Og da får vi en identitet.
Dette lemmet som blir til masse,
slik en snorkel stikker opp i luften,
så man kan leve litt lenger under havet.
Og på samme måte har vi kommet inn i denne verdenen, vi opplever den,
men vi tror at vi er den jævla snorkelen.
Det er en del av opplevelsen.
Du tror du er snorkelen.
Hvis du tok en stor pølse
og stekte den og boret et hull gjennom den,
og dannet en snorkel, kunne du teoretisk sett svømt rundt...
...og sugd luft gjennom salt kjøtt.
Clancy...
Så uansett hva denne opplevelsen er, tror vi den er ekte,
og vi tror at vi er ekte, og det er en feilaktig identitet.
Dette er buddhistisk perspektiv.
Så fra dette perspektivet, la oss vurdere åndelig praksis.
Åndelig praksis som prøver å nå noe...
"Jeg skal bli mer åndelig."
"Jeg skal bli mer kjærlig."
"Jeg skal endre ting."
"Jeg får poeng. Jeg endrer meg."
Buddhistisk perspektiv er:
"Du sitter og grinder i World of Warcraft."
Det er så forskrudd.
Hvorfor...
Det er en flott analogi.
Kom deg vekk fra datamaskinen.
Våkn opp.
Det er bare et spill.
Du grinder i World of Warcraft.
Du prøver ut alle disse åndelige øvelsene,
eller prøver å få erfaringspoeng for en karakter som ikke finnes!
Du glemmer at du spiller.
Du er dehydrert. Drikk litt vann.
Du har spilt dette jævla spillet i 20 timer,
til du glemte at det var et spill.
Vi vil videre inn i simuleringen.
Det er som om vi vil gjenta det som allerede har skjedd.
Det er ikke nok at vi er i kroppene våre og har identifisert oss med karakteren.
Mens buddhismen trekker seg ut.
Det er som om vi har på VR-briller, og vi er i spillet,
og nå vil vi sette på nye VR-briller.
Vi må sette én utvidet realitet
oppå en annen.
Så det er et slags uendelig...
Et uendelig dytt inn i masse og tid.
Og ved å dytte oss inn i masse og tid...
...prøver vi desperat å unngå å ta av oss VR-brillene.
Hvorfor prøver vi å unngå det?
Fordi vi ikke vil føle den følelsen.
-Hvilken følelse? -Den følelsen.
Jeg er som jeg er, ikke sant?
Følelsen av alt du gjør,
avhengigheten av Maya,
å ikke føle din iboende lidelse.
For det suger å ha en kropp.
Det gjør vondt.
Faen.
Må denne fyren fortsette å dø?
Ja. Til han finner ut av det.
Fordi det suger å ha en kropp.
Det gjør vondt.
Det at alt er ubestandig fører til lidelse.
-Ja. -Ikke sant?
Alderdom og sykdom. Og død.
Ja.
Bob, går det bra?
Vi kan leve i et univers der tid eksisterer,
og derfor vil alt visne og gå i oppløsning,
og den lidelsen er utålelig.
Da læreren min begynte å lære meg opp,
sa han: "Du må vite dette."
Og Chögyam Trungpa Rinpoche, læreren min, sa til meg...
Og han mente dette.
Han så meg rett inn i øynene.
Han mente dette.
"Dette er håpløst.
-Dette er håpløst." -Ja.
Det øyeblikket man aksepterer ting som de er,
trenger man ikke håpe lenger.
Fordi man innser at det er greit.
Jeg er i den delen av livet der det er en lettelse.
Jeg er forbi delen i en Disney-film...
...der håp er et ekorn som synger.
Håp vil gi deg liv og så...
-Nei. Håp torturerer deg. -Ja.
-Han vil aldri forstå dette. -Han trenger...
Han trenger musikk!
Det tror jeg.
Spill på skjeene.
Vi skal spille musikk for deg, Bob!
Musikk!
Faen.
-Vent, jeg tror... -Bob!
Sånn ja!
Spill på skjeene!
Ut med de skjeene.
Ok.
Ja da!
Du er skjeenes konge!
Klatre, Bob! Kom igjen!
Glem det. Hør på skjeene!
Jeg vet ikke når jeg sist viste så mye entusiasme i den virkelige verden.
Kanskje ikke på 30 år.
Det går bra. Du kan også gjøre det.
Gi opp håpet!
Faen.
Håpløshet høres råttent ut
når man ikke har utforsket i hvor stor grad man har brukt håp
helt feil.
"Jeg håper i morgen..."
"Jeg håper hun kommer tilbake."
"Jeg håper jeg kan glemme..."
Knust deg selv med håp.
Du lar ikke deg selv være håpløs i ett øyeblikk.
Slipp håpet.
Slipp.
ESOTERISK FELLE
MÅNE IKKE FUNNET
Endelig kan jeg synge.
Å drikke blod Fra stumpen av en fengselsvakt
Som jeg nettopp hakket opp
Det pleide å være frihet for meg
Å se cellekameraten gråte
Mens jeg sprayet tiss i øynene hans
Det pleide å være frihet for meg
Men nå er det enkelt å se
At fengselet var inni meg
Og at jeg egentlig tisset
I mine egne øyne
Og frihet er det som skjer Når man endelig tar av seg
Fangens forkledning
Fy faen.
God morgen, mester.
Mester.
Digger den sangen. Fortsatt en bra sang.
Mester...
La oss se på rosen min.
Kom dere vekk!
Det er en slags kult.
Tekst: Trine Friis