EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
God morgon, simuleringsbönder.
Det här är Pyro Moth som kör gasen i botten
med Brian Zapp och the Beefettes.
En liten dänga som heter "Fire Baby".
Stäng av!
Som du vill, mästare.
Vilken jävla sjuk dröm, Rose.
Rose?
Rose!
Åh, nej, någon spydde på dig. Helvete också.
Jag kan fixa det här. Charlotte, sluta.
Charlotte!
Mitt huvud.
God morgon, mästare. Hur mår du?
-Kaffe. -Jag kokar kaffe åt dig, raring.
Bra.
HUR MAN ÅTERUPPLIVAR EN BLOMMA
Nu ska vi se. Nej.
SOL, JORD OCH VATTEN!
MUSIK: BOTEMEDLET FÖR ALLT
Läkarna sa att herdebuk var obotligt
och att jag bara hade dagar kvar att leva.
Tack och lov för syster Prunk.
Musiken botade min herdebuk,
mitt äktenskap, min tjocka hund, mitt bankkonto,
till och med min vissnade trädgård.
Och jag ska lära dig att använda musik för att bli odödlig.
Du är ett klick ifrån
min musikaliska mirakelkur, Musik stillar vilddjuret.
Det är så uppenbart.
Musik, så klart.
Okej, koppla in den där, sätt i den, acceptera det, anslut det.
Och nu kör vi.
Rose, jag ska läka dig
Jag ska använda min musikaliska förmå...
Förmå...
Skitsamma. Dator, spela musik.
Härligt.
Det är en bra låt.
Mästare, jag skapade en musikalisk regnbågsavatar åt dig.
Möt Pretty Pretty.
Jag gillar Pretty Pretty.
-Tack, dator. -Var så god, mästare.
-Vad var det för ställe? -Hoppsan. Du skulle inte se det.
Det är mitt själfängelse för olydiga simulerade varelser.
Vad fan betyder det?
Det är ett torn av trasiga sims som är fyllda av existentiell fruktan
att de har slitit ut sina tungor.
Vad? Skicka in mig. Det låter perfekt
Jag blir väl inte skadad?
Man kan inte dö i ett själsfängelse. Man kan bara återfödas.
Låter bra. Skicka in mig.
Ansluter till simulator om tre...
...två, ett...
ESOTERISK FÄLLA LADDAS...
402, 403…
Hej.
Jag spelar musik. Egentligen inte.
Jag menar, jag heter Clancy.
Jag har en rymdcast.
Och jag undrade om du kanske vill bli intervjuad för min rymdcast?
-Som går ut i rymden. -Han bet av sig tungan för tre år sen.
Men du kan intervjua mig. Jag är hans själfågel.
Okej.
MIDNIGHT GOSPEL MED JASON LOUV
Vi säger själfågel, men för att vara mer specifik
är jag som en psykopomp eller en nattskärra.
Vad?
Jösses.
Lugna dig, Bob Det är okej.
Kom igen.
Vänta! Hallå. Vakna.
Vad händer?
Detta är själsfängelsets existentiella fälla.
Herrejävlar.
-Helgalet! -Det var bardo-loopen.
Du är helt intrasslad i grabbens själssträng.
Då kommer du ryckas med varje gång Bob dör.
Schysst.
Jag heter Jason, förresten.
Jag heter Clancy
Det är trevligt att träffas, Jason!
Okej.
Den här stunden skulle inte hända om vi inte diskuterade det
och alla som lyssnar ute i multiversum inte lyssnade på det här.
Utan dig, tittaren,
och du, Clancy, värden...
Och de miljoner människor som kan höra detta,
skulle denna stunden inte existera.
Därför är det inte en funktion,
alltså, jag pratar just nu,
men det här är inte en funktion av någon väsentlig kärn-Jason.
Jag spelar en roll nu.
Jag känner det.
Det känns konstigt.
-Men du pratade om... -En hindu-teori, Indras Nät.
Så konceptet är att alla medvetanden i världen är sammankopplade.
Tänk dig ett gigantiskt nät, ett glödande, blått nät i oändligheten.
Som ett täcke?
Nej. Mer som ett nät.
Hinduernas uppfattning är att det är noderna som är viktiga.
Och punkterna på nätet, kopplingarna mellan linjerna,
det är medvetanden.
Det är Ātman.
Ātman är medveten. Det är medvetande.
Och varje individuellt medvetande är Gud.
-Och är på sitt sätt totaliteten. -En fjärils själ.
Det är en... som en encellig organisms själ.
En bakterie för typ Dalai Lamas själ,
själen av någon ännu okänd, hyperintelligent...
Alla... Gudarna själva.
Det är som att varje själ är som fotoner som kommer ut ur solen.
Så Buddha tittar på Indras nät och det är i princip samma topografi,
men han säger: "Det är inte noderna. Det är kopplingarna."
-Coolt. -Ja.
Så det här är Buddhas diagnostik, okej?
Vi tror att vi existerar och därför lider vi.
Förlåt, vi existerar, därför lider vi?
Vi tror att det finns något sant med verkligheten
Man har bara illusionen att man är ett separat jag,
för det är en punkt då ett nätverk konvergerar.
Den viktiga skillnaden att det inte är nihilism.
Inte: "inget är verkligt."
Det är att allt är tomt på inneboende egenskaper,
alltså icke-essentialism.
Det finns ingen endaste sanna Clancy.
Det finns ingen endaste sanna Jason.
Ingenting har någon essens.
Detta kallas för det klara ljuset.
Förståelse av alltings väsentliga icke-existens.
För att förankra detta i mitt liv
så har jag upplevt detta med hjälp av DMT.
Så, den 21 december, 2012,
tog jag en enorm dos DMT...
...medan jag deltog i sexuella akter med flera personer.
Wow!
Vem ligger på DMT? Det har jag aldrig provat.
-Jag visste inte att man kunde. -Det är lurigt.
Man är inte medveten om sin kropp mer,
så sexdelen upphör i princip under DMT-upplevelsen.
Okej. Men däremellan, har man sex?
Ja.
I DMT-rymden
hade jag upplevelsen av att uppfatta alltings fundamentala tomhet
och beskrev det nyligen som: "Ingeting, men glänsande."
Du är en cool fågel.
Vad jag insåg under trippen är att...
Fransmännen kallar orgasmen för "den lilla döden".
Men döden är egentligen stora orgasmen.
Att avstå från jaget.
Och jaget existerar förstås inte,
men jaget är också en börda och ett lidande.
Allting är väl en slags börda för dig, fattar du?
En bird-a?
Bird-a.
För du är en fågel.
Kan du snälla låta bli fågelskämt?
Jag var mitt i en tanke.
Att avstå från tanken om ett individuellt jag är den ultimata orgasmen.
Det är uppfattningen om tomhet och existensens fundamentala klara ljus.
Nu tar vi det här ur mitt liv och går tillbaka till 2 500 år sen.
Buddhism är hindu-kätteri.
Och nepaleserna sammanfogar dem för att skapa en psykedelisk megazord...
En vad?
Som en.... Vad kallas de i Power Rangers?
Okej, schysst.
Jag är glad att det är Power Rangers, men jag hoppades innerligt att du lärt mig
en ny andlig term, megazord.
Power Rangers. Det är inte sanskrit.
Så för 2 500 år sedan...
...börjar folk utöva buddhistiska tekniker
och folk börjar vakna upp ur drömmen om sitt individuella lidande
över hela nordöstra Indien.
Buddhistmeditation är att inte försöka förflyttas.
Man sitter bara med sig själv.
Man sitter bara med känslan.
Känslan man försöker komma undan hela dagen lång.
Det kittlar.
Vad pratade vi om? Jag blir dimmig därinne.
Jag försöker inte fråga hur jag hamnade i denna förbannelse.
Ge mig dem.
Så buddistisk meditation är att sitta med "känslan"
tills man märker att "känslan" förändras på egen hand
och alltings grundläggande natur är förändring
och är obeständigt
och är tomhet.
Och hela drömmen om ens liv, som man trodde var äkta, var bara en dröm
tills man vaknade: "Det var bara en dröm. Och nu är jag vaken."
Det är Dharmas första vändning.
Lysande.
Det får mig att tänka att det är
en väldigt lång upplevelse i VR,
som har pågått så länge att folk glömt att de var i VR.
Och plötsligt började en enorm mängd spelkaraktärer
att inse: "Vänta lite.
Jag vet inte om jag... Vänta nu.
Jag är inte krigsguden Kratos."
Det är som att vi är glömska, spirituella amfibier,
som dyker upp här och tar en identitet.
Detta bihang som skjuter in i materia
på samma sätt som en snorkel i luften
så att man kan existera en stund under vattnet.
Och...
...på samma sätt har vi trängt oss in i världen där vi har denna upplevlese,
men vi börjar tro att vi är snorkeln.
Det är en del av det. Man tror sig vara snorkeln.
Om man tog en stor bit korv
och ugnsbakade den och sen borrade ett hål i den
och gjorde en snorkel, kunde man teoretiskt sett simma runt...
...och suga luft genom salt kött.
Clancy...
Så, vi tror att upplevelsen är äkta
och vi tror att vi på nåt sätt är äkta och att allt är ett missförstånd.
Ur buddhisternas perspektiv.
Så, låt oss överväga andligt utövande då.
Allt andligt utövande som försöker uppnå något:
"Jag ska bli mer andlig."
"Jag ska bli mer kärleksfull."
"Jag ska förändras lite."
"Jag får poäng, jag förändras."
Det buddhistiska perspektivet är: "Du nöter bara World of Warcaft."
Helt sjukt.
Varför?
Vilken bra jämförelse.
Kliv för fan bort från datorn.
Vakna.
Det är bara ett spel.
Du spelar fan bara World of Warcraft.
Du försöker dig på olika andliga praxis
eller försöker förbättra en karaktär som för fan inte existerar!
Du glömde att du spelar ett spel.
Du är uttorkad! Drick lite vatten.
Du har spelat det här jäkla spelet i 20 timmar,
tills du glömde att det var ett spel.
Vi vill ta oss längre in i simuleringen.
Det är som att vi vill upprepa det som redan har hänt.
Det räcker inte att vi är i våra kroppar,
och vi identifierar oss med spelarkaraktären.
Istället drar sig buddhismen ur.
Det är som att vi har VR-glasögon och är i ett spel
och nu vill vi sätta på ett par VR-glasögon till.
Och sen vill vi dessutom sätta det på en annan
förstärkt verklighet och sen en till.
Så det är som en slags oändlig...
Är "inträde" rätt...? Ett oändligt inträngande i materia och tid.
Och medan vi tränger oss in,
försöker vi desperat att låta bli att ta av VR-glasögonen.
Varför försöker vi undvika det?
För vi vill inte känna den känslan.
Vilken känsla?
Känslan.
"Jag är som jag är", va?
Känslan av att allt man gör, att vara beroende av Maya
är att inte känna sitt inneboende lidande.
För det suger att ha en kropp.
Det gör ont.
Helvete.
Måste han ständigt dö så här?
Ja. Tills han förstår.
För det suger att ha en kropp.
Det gör ont.
Det är smärtsamt att veta att allt är obeständigt.
Eller hur?
Ålderdom och sjukdomar. Och döden.
Ja.
Bob, mår du bra?
Vi kan leva i ett universum där tiden existerar
och därför kommer allt att vittras sönder
och lidandet av det är outhärdligt.
När min lärare började undervisa mig, sa han: "Du ska veta detta."
Chögyam Trungpa Rinpoche, min lärare, sa till mig…
Och han menade det här.
Och jag minns att han såg mig i ögonen.
Han menade det här.
"Det här är hopplöst.
Det här är hopplöst. "
Så fort man accepterar saker som de är,
behövs inte hoppet mer.
För man inser att det är okej var man är.
Jag är vid den delen av livet där det är en lättnad.
Jag har kommit förbi den delen där jag är i en Disney-film,
där hoppet är en jordekorre som sjunger om:
Hoppet ger dig liv och sen...
-Nej, hoppet är tortyr, för fan. -Ja.
-Det här fixar han aldrig. -Han behöver...
Han behöver musik!
Det skulle jag säga.
Spela på skedarna.
Bob, håll ut. Vi ska spela för dig!
Musik!
Helvete också.
Vänta, jag tror...
Ja. Så där!
Spela skedarna!
Fram med skedarna.
Okej.
Så ja!
Du är skedarnas kung!
Klättra, Bob! Kör! Ja! Så där!
Glöm det. Lyssna på skedarna!
Jag vet inte ens när jag var så uppmuntrande sist.
Kanske inte på 30 år, så...
Det är okej! Du fixar det med.
Glöm hoppet!
Skit.
Hopplöshet låter riktigt ruttet om man...
...inte tänkt på hur mycket man använt hoppet som en brist.
"Jag hoppas imorgon..." Pang!
"Jag hoppas att hon kommer tillbaka."
"Jag hoppas att jag kan glömma."
Man spöar sig själv med hoppet.
Låter sig inte vara hopplös i en enda sekundjävel.
Släpp hoppet.
Släpp det.
ESOTERISK FÄLLA
MÅNE HITTAS EJ
FÅNGE MÅNE R3T8
Jag kan äntligen sjunga.
Dricka blod Från en fängelsevakts benpipa
Som jag nyss hackat av
Det brukade vara frihet för mig
Såg min cellkamrat gråta
När jag sprejade hett piss I hans utpetade ögon
Det brukade vara frihet för mig
Men nu är det klart och tydligt
Fängelset fanns inom mig
Och jag pissade egentligen
I mina egna utpetade ögon
Och frihet är vad som händer När man äntligen tar av
Ens fångeförklädnad
Herrejävlar.
God morgon, mästare.
Älskar den låten. Fortfarande bra.
Mästare…
Vi tittar till rosen.
Försvinn!
Det är en sorts sekt.
Undertexter: Tomas Lundholm