PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Dobré ráno, simulační farmáři.
Tady Můra Lampák, dneska začneme den pěkně žhavě
se songem od Briana Zappa a Včeluněk.
Tady máte jejich hitovku „Hoří, má panenko“.
Vypni to!
Jak si přejete, pane.
Měl jsem fakt šílenej sen, Růžo.
Růžo?
Růžo.
Ale ne, někdo na tebe hodil šavli.
Do háje, někdo tě poblil.
Nějak to spravíme.
Fuj je to, Charlotte!
Char... Charlotte!
Moje hlava...
Dobré ráno, pane.
Jak se cítíte?
- Kafe. - Už na tom dělám, brouku.
Tak jo.
JAK OŽIVIT KVĚTINU
Mrkneme na to... Ne...
SLUNCE, PŮDA A VODA
VŠELÉK JMÉNEM HUDBA
Doktoři mi tvrdili, že se ovčácký pupek nedá léčit
a že mi zbývá jen pár dní života.
Díky bohu za sestřičku Prunkovou.
Hudba napravila můj pupek,
manželství, obézního psa, prázdné konto
i moji seschlou zahradu.
A teď vás naučím, jak pomocí hudby dosáhnout nesmrtelnosti.
Stačí jen jedno kliknutí
a můj zázračný kurz „Hudba tiší bestie“ bude váš.
Že mě to nenapadlo.
No jasně... hudba.
Tohle zapojit sem, tohle tam, tohle přijmout, spojit tohle...
Hotovo a jedeme.
Růžo, já tě uzdravím.
Použiju svoje hudební nadá...
Nadá... nadá...
Do prdele práce. Počítači, hudbu.
Hezky.
To zní dobře.
Vytvořil jsem vám duhový hudební avatar, pane.
Seznamte se s Hezounkem.
Hezounek se mi moc líbí.
- Díky, počítači. - Nemáte zač.
- Co je tohle za místo? - Jejda.
To jste neměl vidět.
To je mé Duševní vězení pro vzpurné simulace.
A to znamená co?
Je to věž pro vadné simulace trpící tak silnou existenciální krizí,
že si vyrvaly jazyky.
Cože? To zní super. Pošli mě tam.
Nemůžou mi ublížit, ne?
V duševním vězení nemůžete umřít.
Jen se znovuzrodíte...
Bomba, hoď mě tam.
Splynutí se simulátorem za tři...
dva...
jedna...
EZOTERICKÁ PAST NAČÍTÁNÍ...
Čtyři sta dva, 403...
Ahoj.
Čau.
Dělám... muziku. Teda moc nedělám.
Teda... jmenuju se Clancy.
Dělám vesmicasty.
A říkal jsem si, jestli bys se mnou jeden nechtěl udělat.
Vysílám po vesmíru.
Už tak před třemi lety si ukousl jazyk.
Já ale můžu mluvit, jsem jeho spřízněné ptáče.
STYLOVÉ RYBĚNÍ
Dobře.
PŮLNOČNÍ EVANGELIUM S JASONEM LOUVEM
Sice si říkám spřízněné ptáče, ale jsem vlastně...
takový psychopomp.
- A taky lelek. - Cože?
A jéje...
Uklidni se, Bobe. Je to v pohodě.
No tak, lidi.
Hej, počkej! Probuď se.
Co se to tu děje?
Toto je existenční past duševního vězení.
No ty krávo...
- To bylo šílený! - Reinkarnační smyčka.
Zamotal ses mu do jeho duševní nitě.
Takže pokaždé, když Bob umře, projdeš si tím s náma.
Hustý.
Já jsem mimochodem Jason.
Já se jmenuju Clancy.
Moc rád tě poznávám, Jasone!
Dobře...
Tahle chvíle by se neodehrávala, kdybychom se o ní teď nebavili
a všichni napříč celým multiverzem
by nás neposlouchali, že jo?
Bez vás, diváků,
- a tebe, moderátora... - No?
...a těch milionů lidí, kteří nás poslouchají,
by tahle chvíle neexistovala.
Takže tohle není funkce...
Sice teď mluvím,
ale není to funkce nějakého skutečného, niterného Jasona.
- Jasně. - Jenom hraju svoji roli.
Jo, cítím to.
Je to strašně divný...
- Takže jsi mluvil o... - Indrově síti, to je z hinduismu.
V zásadě je to o tom, že všechna vědomí na světě jsou propojená.
Představ si obří síť. Nekonečnou zářící modrou síť.
Myslíš jako deku?
Ne. Spíš jako síť.
Podle hinduistů jsou nejdůležitější všechny ty uzly.
A jakýkoliv bod... všechny průsečíky v té síti jsou různá vědomí.
- Átmany. - Jasný.
Átman je při vědomí. Átman je vědomí.
- Každé jednotlivé vědomí je Bůh. - Jo.
A je vlastně všeobjímající.
I duše motýla.
Nebo duše... já nevím... nějakýho jednobuněčnýho organismu.
Duše bakterie je napojená na duši dalajlámy...
a na duši nějaký ještě neobjevený superinteligentní rasy...
- A na duše samotných bohů! - Ano.
Jako by každá duše byla foton vycházející ze Slunce.
No, a když se na Indrovu síť podíval Buddha, bral to vlastně stejně,
akorát pro něj jsou důležitější ty spojnice.
- Hustý. - Jo.
Takže Buddha nakonec došel k tomu,
že naše existence je utrpení.
Že je naše existence utrpení?
Myslíme si, že naše realita je neměnná skutečnost.
To, že se vnímáš jako samostatné já, je ale jen iluze.
Je to jen výsledek střetu spojnic v rámci sítě.
Důležité je si uvědomit, že se nejedná o nihilismus.
Ne, že by nic nebylo skutečné. Jen to samo o sobě nemá žádnou hodnotu.
Takže je to antiesencialismus.
Žádný skutečný a jedinečný Clancy neexistuje.
- Ani žádný skutečný, jedinečný Jason. - Jasně.
Nic není skutečné.
V Tibetu tomu říkají čistá mysl.
Když pochopíš, že žádná skutečnost neexistuje.
Dám ti příklad ze svého života.
Jak jsem to zažil, když jsem si dal DMT.
Takže... 21. prosince 2012...
jsem si dal strašně moc DMT...
a pak si užíval nevázaného sexu s několika lidmi.
Páni.
- Chápeš? - Na DMT jsem ještě sex neměl.
- Nevěděl jsem, že to jde. - Je to dost ošemetné...
Přestaneš vlastně vnímat svoje tělo,
takže se během tripu pocitově žádný sex nekoná.
Jasně, ale ten sex stejně máš, ne?
Ano.
V rámci toho tripu...
jsem na vlastní kůži pocítil tu naprostou prázdnotu všeho kolem mě.
Nedávno jsem to popsal jako „zářící prázdnotu“.
Ty jo, jsi fakt hustý ptáče.
Na tom tripu jsem si uvědomil...
Víš, jak Francouzi orgasmu říkají „malá smrt“?
Tak smrt je vlastně velký orgasmus.
Takové zřeknutí se svého já.
A i když žádné já samozřejmě neexistuje,
je to skořápka, která je zdrojem našeho utrpení.
Takže pro tebe je utrpení...
úplně všechno, ne?
Skořápka...
Skořápka... jako vejce...
Protože snášíš vejce.
Mohl by sis, prosím, odpustit tyhle vtípky?
O něčem jsem mluvil.
Zřeknutí se myšlenky samostatného já je ten největší orgasmus.
Je to vnímání prázdnoty, základní čistá mysl celé existence.
Dost ale o mých eskapádách. Vrátíme se o 2 500 let do minulosti.
Hinduismus a buddhismus... Buddhista je pro hinduistu kacíř.
A v Nepálu pak vzali obojí
a vytvořili si takového psychedelického Megazorda.
Koho?
Jako... Jak že tomu říkají ve Strážcích vesmíru?
Jasně, chápu.
Jsem rád, že myslíš Strážce vesmíru,
ale tak trochu jsem doufal, že jsi mi obohatil slovní zásobu...
o nějakej novej spirituální termín jménem „megazord“.
Strážci vesmíru mají k sanskrtu daleko.
Takže před 2 500 lety...
se začal praktikovat buddhismus
a lidi se napříč severovýchodní Indií začali probouzet...
ze svého individuálního utrpení.
V buddhistické meditaci se nesnažíš nikam dostat.
Prostě jen sedíš sám se sebou.
Sedíš a vnímáš svoje pocity.
Pocity... kterým se celý den snažíš uniknout.
To brní. Ono to brní...
O čem jsme to mluvili? Vždycky mě to zblbne.
Jo, snažím se na to moc nemyslet.
Musím tím procházet pořád dokola.
Dej mi to.
Takže buddhisti sedí se svými pocity,
dokud si nevšimnou, že se ty pocity mění nezávisle na nich,
a tak si uvědomí, že podstatou bytí je změna, pomíjivost...
a prázdnota.
A že celý ten sen, který vnímali jako život, je jenom sen,
dokud se neprobudí a neřeknou si: „Jo, to se mi jen zdálo. Už jsem vzhůru.“
- To je první otočení kola dharmy. - Hustý.
To bylo super.
Připomíná mi to...
takovou děsně dlouhou virtuální realitu,
která už běží tak dlouho, že jsme na ni zapomněli.
Ve který se pak zničehonic strašně moc hráčů najednou
pozastaví a začne si říkat: „Počkat... počkejte chvilku...
Nejsem si jistej, že jsem... Počkat...
já teda nejsem bůh války Kratos?“
Jako bychom byli duševní obojživelníci s amnézií,
co se tu prostě jen tak objevili... a bez přemýšlení přijali nějakou identitu.
Jsme vlastně takový výrůstky pronikající do hmoty.
Podobně jako šnorchly do vzduchu,
abychom mohli chvilku existovat pod vodou.
Takhle...
jsme vlastně pronikli do týhle sféry, kde něco prožíváme,
ale časem si začneme myslet, že jsme šnorchly.
A tohle k tomu celému patří.
Myslíš, že jsi šnorchl.
Kdybys vzal obrovskou klobásu...
upekl ji a pak doprostřed vyvrtal díru,
taky bys ji teoreticky mohl použít jako šnorchl...
a nasávat vzduch skrz to slaný maso.
Clancy...
Takže ať prožíváme cokoliv, bereme to jako realitu
a nepochybujeme o existenci sebe sama, což je ale případ záměny identity.
Tak to vidí buddhismus.
Zkusíme si teď na základě toho jedno duševní cvičení.
Jakékoliv duševní cvičení, skrze které se snažíš něčeho dosáhnout...
„Budu spirituálnější.“
„Budu láskyplnější.“
„Udělám změnu.“
„Dostávám body, měním se.“
- Jo. - Buddhista ti řekne:
„Kámo, vždyť jen grindíš ve WoWku.“
Ty krávo, to je šílený!
Proč?
To je úžasná analogie.
Padej od toho počítače.
Prober se.
Je to jenom hra.
Paříš World of Warcraft.
Tahle duševní cvičení
jsou to samé jako levelování nějaké neexistující postavy ve hře.
Zapomněl jsi, že hraješ hru.
Hej, kámo, umíráš na dehydrataci. Napij se.
Hraješ to už 20 hodin v kuse
a už jsi zapomněl, že je to jen hra.
Máme nutkání se do tý simulace zažírat víc a víc.
Jako bychom chtěli pořád dokola opakovat to samý.
Nestačí nám, že máme těla
a že jsme se sžili jen s jednou postavou.
A buddhismus je o odpojení.
Jako bychom měli brýle na virtuální realitu a byli v jedný hře,
ale pak si na ty brýle chceme dát další brýle.
A pak nám ani to nestačí a chceme přidat další brýle...
a pak další a další.
Takže je to... taková nekonečná...
„imerze“ se tomu říká? Nekonečný zažírání do času a prostoru.
A jak se donekonečna zažíráme do času a prostoru,
zoufale se snažíme udržet si všechny ty brýle na sobě a...
A proč se o to snažíme?
Protože nechceme cítit ten pocit.
Jakej pocit?
„Ten“ pocit.
Že já jsem já, chápeš?
Ten pocit všeho, co děláš.
Závislost na téhle sféře bytí
znamená necítit svoje vrozené utrpení.
- Jo. - Protože hmotné tělo je na prd.
Cítíš pak bolest.
Sakra...
Musí furt takhle umírat?
Jo, dokud mu to nedojde.
Protože hmotné tělo je na prd.
Cítíš pak bolest.
Jádrem utrpení je fakt, že je všechno pomíjívé.
- Jo. - Chápeš?
Stárnutí, nemoci a nakonec smrt.
Jo...
Jsi v pohodě, Bobe?
Žijeme ve vesmíru, ve kterém existuje čas,
takže se všechno jednou rozloží a zanikne.
To utrpení, když si to uvědomíš, je nesnesitelné.
Jo, když mě můj učitel začal učit,
řekl: „Chci, abys věděl jednu věc.“
A pak mi Chögyam Trungpa rinpočhe, ten můj učitel, řekl...
A myslel tím tohle.
Pamatuju, že se mi díval přímo do očí.
Myslel tím tohle.
„Tohle je beznaděj.
- Je to beznaděj.“ - Ano.
Jakmile přijmeš věci tak, jak jsou...
už nikdy nemusíš doufat.
Protože ti dojde, že to, kde zrovna jsi, je celkem v pohodě.
Já jsem se teď v životě dostal do bodu, kdy mě ta myšlenka uklidňuje.
Už jsem překonal ten bod, kdy jako bych byl v disneyovce...
a naděje je jako nějaká myš, co zpívá:
Naděje je to nejdrahocennější a...
- Ani hovno! Naděje tě jen mučí. - Jo.
- Nikdy mu to nedojde. - Potřebuje...
Potřebuje hudbu!
Na tom něco bude.
Zahraj na ty lžičky.
Vydrž, Bobe! Zahrajeme ti k tomu nějakou hudbu!
Hudbu!
Do prdele práce!
- Počkej... - Bobe!
Jo, to je ono!
Zahraj na ty lžíce!
Vytas ty lžíce.
Dobře.
To je ono, brouku!
Jsi král všech lžící!
Šplhej, Bobe! No tak, makej! To je ono!
Nevšímej si toho! Poslouchej lžíce!
Ani nevím, kdy jsem v reálu naposledy projevil tolik nadšení.
Asi naposledy tak před 30 lety...
Jo, jsi v pohodě! Ty to zvládneš taky!
Vzdej se naděje!
A sakra...
Vím, že beznaděj zní fakt na prd...
dokud se nezamyslíš nad tím, jak moc se spolíháš na falešnou naději.
„Doufám, že zítra...“ Bum!
„Doufám, že se vrátí.“ Bum!
„Doufám, že zapomenu...“ Bum!
Jen se tou nadějí sebemrskáš.
Zkus se aspoň na okamžik poddat beznaději.
Vzdej se naděje.
Vzdej se jí.
EZOTERICKÁ PAST
MĚSÍC NENALEZEN
VĚZEŇ MĚSÍC R3T8
Konečně můžu zpívat.
Když rozpůlil jsem bachaře a hltal krev z jeho pahýlu...
Roztrhl jsem ho jako kus papíru.
To jsem považoval za svobodu.
Když můj spolubydla plakal,
protože jsem mu vyrval oči a do důlků mu nachcal.
To jsem považoval za svobodu.
Teď už je mi to ale jasný,
to vězení bylo v mý schránce masný.
A svojí vlastní močí
jsem si chladil jenom vlastní vydlábnutý oči.
A svoboda se zrodí,
až když svůj vězeňský mundúr shodíš.
No ty krávo.
Dobré ráno, pane.
Pane...
Super song.
Pořád se mi zdá boží.
Pane...
Jak se asi vede Růže?
Vypadněte odsud!
Vytvořila si kult...
Překlad titulků: Eliška K. Vítová