NETFLIX-ALKUPERÄISSARJA
Sen voi oppia.
Anustappi mielen peräreikään!
Olen valaistunut.
EDITOIJATYYPPI
Anustappi
Olen valaistunut
Mielen peräreikään
En kaipaa valoa.
Tai kasveja. Vai mitä, myssykkäinen? Peti? Pois.
Clancy, löysin oikein mukavan planeetan. -Sepä nähdään.
Norval 8. Planeetalla on viinijokia ja meskaliinihedelmiä.
Papukaijaa voisi haastatella. -Valitan, mutta kuten biisikin sanoo...
Olen valaistunut. -Olen valaistunut. Valaistunut!
Entä Lensor-Didor?
Siellä on vesiliukumäkiä, trampoliineja... -Olen valaistunut!
Entä Tyhjäpalloplaneetta? -Se käy.
Tein tylsiä avatareja, Valaistunut. -Kiitos.
Onko hienoja?
JONOTTAJA KUUNTELIJA
Joo...
Yksi on aivan teidän näköisenne, mutta tehty kermasta. Onko siistiä?
On.
Lähetä minut Tyhjäpalloplaneetalle. -Sopii.
Sulautus Simulaattoriin alkaa. Jauhatteko purkkaa?
Kiitos, isäntä.
Olet ihana. -Kaksi, yksi...
Tämä tosiaan on iso, tyhjä pallo.
Ei helvetti, nyt pitää saada pallolle meininkiä!
Terve.
Kuule, olisiko sinulla vesiletkua? Tässä hankautuu.
Etkö puhu?
Mikäpä siinä. Täällä on varmaan letku.
Kunhan muistan, missä.
Ohhoh.
Hittolainen. Paljon roinaa.
Mitä hani?
Kuka siellä?
Täytyy kysyä kysymyksiä. Kaikki on niin mystistä.
Mainiota spacecast-matskua.
Minä olen Kuolema.
Hauska tavata. Nimeni on Clancy.
Sori, kurkussa oli jotain.
KESKIYÖN EVANKELIUMI VIERAANA CAITLIN DOUGHTY
Haluatko tulla haastateltavaksi spacecastiini? Se menee avaruuteen.
Käyhän se, mutta ensin sinun täytyy kuvailla muotoani,
jotta voin ilmestyä.
Häh? -Kuvaile minua.
Miltä Kuolema sinusta näyttää?
Nelimetrinen, kiva tukka,
hassu silmä, ravunsaksi koruhanskalla, lepakonsiipi, yksi pellejalka -
taaperokärryssä.
Onko kärry osa minua? -On.
Ja sarvikuonon takalisto ruokavoimakentällä,
ja takajalat on aina kakassa.
Täytyy ehkä yksinkertaistaa.
Okei, keskiosa pois.
Samoin tuo ällö kahvapoika. En pyytänyt sitä.
Ravunsaksi takaisin, mutta pienempänä. Voit työntää sillä vauhtia.
Ei kovin käytännöllistä. -No, hanki rakettireppu.
En ole enää yhtään pahaenteinen, vaan...
Jospa olisit tavallinen viikatemies, mutta hassun silmän kera?
Hyvältä näyttää. Aloitetaanko haastattelu? -Joo.
Alan nauhoittaa. Hei, letkuni!
Saatana! Mokoma tortunvääntäjä vei letkuni.
Kävelläänkö samalla, niin haen letkun? -Sopii.
Olet siis Kuolema.
Läheisten menettäminen sinulle on kamalaa. -Totta.
Miten neuvoisit ihmisiä, joita kuolema ehkä koskettaa?
Ehdottomasti paras asia, mitä silloin voi tehdä,
on olla täydellisen läsnä kuoleman hetkellä.
Olla ruumiin luona.
Sama koskee istukkaa tai vastasyntynyttä, limaista ja parkuvaa vauvaa.
Niin.
Ne ovat alkuvoimaisia hetkiä, joita ei arkielämässä saa kokea.
Ja ne vieläpä pimitetään meiltä.
Kehittyneen järjestelmän avulla. -Mikä se järjestelmä on?
Vaikuttaa todelliselta salaliitolta, josta ei puhuta.
Se onkin suosikkisalaliittoni. Kuolemakompleksi on...
Siis mikä? Kerro ihmeessä lisää.
Voin kertoa Kuoleman näkökulman ja omat teoriani.
Tai oikeastaan ne ovat faktoja. -Siistiä.
Koko juttu alkoi toden teolla 1900-luvun vaihteessa.
Ja pitää muistaa,
että nyt puhutaan ennen kaikkea amerikkalaisista käytännöistä.
Yhdysvalloissa vallitsevista. -Just.
Jossain määrin sitä tapahtuu muuallakin, mutta Yhdysvallat on omaa luokkaansa.
USA on kuoleman peittelyssä mafiapomojen aatelia.
Anteeksi keskeytys, mutta mitähän nämä tortunvääntöpeilit ovat?
Joo. Ne testaavat tuomitsevuuttasi.
Peilit heijastavat niitä puolia itsestäsi, joita häpeät -
ja jotka yrität pitää piilossa. Sinun täytyy antaa anteeksi.
Vai anteeksi? -Niin. Hyvä tapa murtaa jää.
Yhdysvaltain sisällissodan aikana ruumiita alettiin palsamoida -
eli käsitellä niin,
että hajoaminen viivästyy ja ruumis pysyy kunnossa pidempään.
Siksikö, että ihmiset kuolivat kaukana kotoaan ja ruumiit...
Juuri siksi.
Pohjoisvaltioiden sotilaita kuoli etelän taistelukentillä,
ja sen ajan protestanttiuskossa vainajan näkemistä pidettiin tärkeänä.
Juniin lastattiin kasapäin mätäneviä ruumiita,
kunnes junankuljettajat saivat tarpeekseen ja kieltäytyivät kuljettamasta niitä.
Jestas, saksofonisti! -Hän on Tuomitsija.
Mietinkin juuri, että kaipaan saksofonistia.
Toimeliaat nuorukaiset ryhtyivät sitten palsamoimaan.
He kulkivat taistelukentältä toiselle kuin haaskalinnut.
He pystyttivät sotatantereille telttoja ja niiden eteen hylättyjä ruumiita,
jotka he olivat löytäneet ja palsamoineet, jotta työnjälki olisi esillä.
Ne olivat tavallaan mainoksia.
Miehet saivat rahaa siitä, että he oikeastaan suolistivat ruumiin -
ja säilöivät sen arsenikin avulla.
Onko arsenikki säilöntäaine? -Jo vain.
Ei sitä toki enää käytetä. Nykyään saman asian ajaa formaldehydi.
Hei, letkuni. Anna se tänne. Lapsellista.
Työ oli siis vaarallista,
mutta ruumiit saatiin säilymään pohjoiseen vievän kotimatkan ajan.
Kyseessä oli kiinnostava keksintö.
Odota, anteeksi kovasti, mutta tässä on paljon sulateltavaa...
Olen vasta johdannossa enkä varsinaisessa sisällössä.
Tänne se!
Kuolet astuttuasi pingispallon päälle.
Eli omaiset...
Setävainaja tuli siis kotiin junalla ja täynnä arsenikkia.
Oikeastaan täynnä sahanpurua. Siihen aikaan palsamointi...
Ensin ruumiilta poistettiin sisäelimet,
sillä kehon sisusmössö on se osa, joka mätänee ensin.
Sisäelimet siis poistettiin ja tilalle laitettiin sahanpurua tai jotain,
joka pitää vatsan pinkeänä.
Sen jälkeen ruumiin verenkierto korvataan säilövällä aineella.
Palsamointi oli siis varsin järkevä sodan ajan innovaatio,
sillä sen ansiosta sotakentillä kaatuneet saatiin takaisin kotiin.
Lopulta sota kuitenkin päättyi, ja palsamoijat totesivat,
että elantoa pitää saada jatkossakin.
Niinpä kansa oli saatava uskomaan palsamoinnin tulevaisuuteen.
Miehet kulkivat sitten ympäri maata myymässä palveluaan.
He olivat ikään kuin myyntiedustajia, jotka pitivät palsamointikursseja.
Niin he markkinoivat alaansa.
Ymmärrän. -Mukava heppu.
Sitten 1900-luvun taitteessa keksittiin mainio markkinointikikka.
Silloin alettiin nykynäkökulmasta huterin tieteellisin perustein...
Tai no, huterin jo silloin.
Alettiin toitottaa, että vainaja on vaarallinen.
Luulin niin.
Ellei ihminen kuollut ebolaan tai lintuinfluenssaan -
tai johonkin muuhun harvinaiseen, erittäin tarttuvaan tautiin...
Ruttoon. -Silloin terveysviranomaiset -
vievät ruumiin välittömästi ja huolehtivat polttohautauksesta.
Säästyy rahaa. -Aivan. "Kuoliko isäsi ebolaan?
Otan osaa, mutta onneksesi valtio hoitaa hautajaiskulut."
Normaalitapauksessa ruumiista tulee turvallisempi...
Tuossa.
...kuoleman hetkellä, sillä ensinnäkin virukset ja bakteerit alkavat tuhoutua.
Ne eivät elä kauan vainajassa.
Ja toisekseen, mikä tekee sairaasta tai kuolevasta vaarallisen?
Yskiminen, aivastelu, ulostaminen, verenvuoto ja muu sellainen.
Se loppuu, kun kuolee.
Turvallisuuden kannalta kuolema on siis hyvä juttu.
Jos taas ajatellaan,
että kuoleva isä on saattohoidossa, jossa hänestä huolehditaan hyvin,
niin eihän hänestä ole mitään vaaraa.
Just. -Eikä kuolema muuta sitä.
Kaikki pysyy samana. -Niin, tai vaara jopa vähenee.
Eli koko juttu on... Jestas, miten karmivaa.
On syytä muistaa, että ihmiset ovat itse huolehtineet vainajistaan -
kymmenientuhansien vuosien ajan.
Vasta viimeisten 100–120 vuoden aikana -
on jo mainitsemieni palsamoijien vaikutuksesta -
alettu kuvitella, että ruumis vaatii kuoleman jälkeen erityiskäsittelyn,
jotta se olisi omaisille turvallinen.
Se pitää muka desinfioida ja tehdä omaisille vaarattomaksi.
Aivan. -Aiemmin lähinnä perheen naiset -
huolehtivat ruumiin pesusta, korjaamisesta ja esillepanosta.
Yhtäkkiä esiin marssii ryhmä miehiä, jotka eivät ole vainajalle sukua.
He ovat ammatinharjoittajia, jotka julistavat ruumiin vaaralliseksi.
He vievät ruumiin pois, palsamoivat sen ja laskuttavat työstään.
Kiesus. Puhuitko äsken ruumiin korjaamisesta?
Se tarkoittaa ruumiin laittamista valmiiksi -
ennen kuin omaiset kerääntyvät vainajan ympärille.
Silloin 1900-luvun alkupuolella alettiin yhtäkkiä siirtyä kohti -
kaupallista hautauskäytäntöä.
Voi rähmä.
Mihin jäinkään? Ai niin.
Kapitalistisen kuolemakäsityksen mukaan -
ruumis on pakko viedä hautaustoimistoon,
jossa se käsitellään kemikaaleilla,
meikataan, puetaan ja sitten myydään takaisin omaisille.
Ihmisille ei saa paljastua...
Itse olen aktiivinen kotihautajaisten puolestapuhuja.
Ei niiden järjestäminen ole vaikeaa, otetaan vain asiat omiin käsiin.
Oletteko menossa jonnekin? Voinko tulla mukaan?
Totta hitossa. -Toki.
Just meikäläisen makuun.
Jos isä vaikka kuolee kotona saattohoidossa,
ei silloin ole kyseessä hätätilanne.
Ei ruumis mätäne välittömästi eikä aiheuta vaaraa.
Odota. -Letku.
Ei vainaja parissa tunnissa muutu.
Pitää kastella liukumäki. -Ei mitään hätää.
Niin kauan kuin tuntuu mukavalta,
voi vain olla vainajan lähellä, tuntea hetken alkuvoimaisuus.
Antaa tunteiden tulla. Hautaustoimistoon voi soittaa, kun on siihen valmis.
Minun osaltani on myöhäistä. Vanhempani ovat jo tuttavapiirissäsi.
Äkkiä nyt!
Takaisin sieltä, letkuvaras!
Molemmat kerrat... vanhemmat...
Kummankin vanhempani kuolema oli...
Ei tällaista.
Kukaan ei sanonut meille...
Sisään.
...ettei ruumis saastuta. -No ei, sitä ei sanota ikinä.
Tai että ruumiin seurassa voisi tai kannattaisi hengailla jonkin aikaa.
Niin ei sanottu.
Eikä ihmisillä toisaalta yleensä ole kovin palavaa halua -
hengailla kalmon kanssa.
Niin, se on kinkkinen kysymys.
Pohdin ja käsittelen aihetta hyvinkin usein.
Ne, jotka tekevät sen,
ovat saattaneet aluksi empiä ja epäröidä, mutta saatuaan ajatukselle tukea -
päätyvät lopulta kokemaan jotain taianomaista ja mullistavaa.
Sitä voi verrata suklaaseen ja koiranpentuihin. Palaute on ylistävää.
Hyvin usein käy niin,
että kun kuoleva on vihdoin valmis puhumaan omasta kuolemastaan,
hänen mielensä on jo hajoamassa, eikä puhuminen enää sujukaan.
Kuoleva ei pysty ilmaisemaan tahtoaan selkeästi.
Mieli tekee tepposet ja ottaa hatkat.
Se huitelee jossain menneen ja tulevan välillä...
Leski juttelee 20 vuotta sitten kuolleelle miehelleen.
Se ei mene lainkaan niin kuin elokuvissa.
Elokuvissa tyyppi makaa ja hoksaa yhtäkkiä kuolevansa.
Sitten hän kuolee ja näyttää upealta. Kuin kasvohoidon saaneelta.
Hän vain heittää hyvästit. Tekee lähtöä...
"Valitan, etten pääsekään juhliin."
Tyyppi vain häipyy. Ei edes...
Hän vain...
Lähtee tuosta noin vain. Ihan sekoa.
Ihmiset näkevät sellaista ja ajattelevat: -
"Alan varautua asiaan sitten kun sairastun.
Tilastollisen elinajanodotteen mukaan minulla on vielä aikaa varautua."
Ihan järjetöntä.
Toki kuolevallakin voi olla selkeitä hetkiä,
mutta silloin omaiset haluavat puhua jostain muusta kuin kuolemisesta -
ja hautausvaihtoehdoista.
Oli aika siistiä, kun isäni teki kuolemaa...
Se oli ihan hullua. Joskus hän...
Anteeksi, mihin isäsi kuolikaan? Tapan triljoonia olentoja sekunnissa.
Haipumiseen.
Hän oli kerran sektorisotien aikaan varjoparven alla.
Pieni varjomurunen pääsi sisään. Se vaivasi isää lopun ikää.
Lopulta se meni keuhkoihin. Isä oli sankari.
Näin mitalit vasta hänen kuoltuaan. -Justiinsa.
Kuolemaa tehdessään hän toisinaan tunsi minut,
mutta joskus hän luuli minua sotilaaksi sektorisodista.
Johtunee kaljusta. Sellainen on yleistä ennen kuolemaa.
Hän saattoi tivata komentajani nimeä.
Osa hänen jutuistaan oli kiinnostavaa kuultavaa.
Ajattelin kuitenkin, etten tuskin enää näe häntä.
Edessäni oli jonkinlainen unissakävelijä, mutta isääni tuskin enää näkisin.
Mutta sitten... -Hän ilmestyi.
Ilmestyi yhtäkkiä.
Siinä hän taas oli. Ja hän...
Minut on opetettu olemaan kuoleville rehellinen.
Onneksi.
Kun isä kysyi, mitä on tekeillä, kerroin hänen tekevän kuolemaa.
Isä totesi tilanteen ja pyysi hakemaan kynän ja paperia.
Sitten hän alkoi kertoa minulle, mitä ihmisille pitäisi sanoa.
Se oli kaunista. Ihmeellistä.
Enkä ole vieläkään tehnyt kaikkia juttuja. Pitää ryhdistäytyä.
Pitää lähettää lounaskombo saattokotiin -
ja tehdä muita hienoja asioita, joita isä ohjeisti.
Saattokodissa ilahduttaisiin lounaskombosta.
Lähetän sen kyllä.
Isä, olitpa missä päin aikaa ja paikkaa tahansa,
lupaan tehdä sen.
On ollut kiireitä. Huono tekosyy. Ruoan lähettäminen käy helposti.
Kuolema, oli oikein mukava tutustua sinuun.
Samoin. Kiitos, kun kuuntelit jaaritteluani.
Hei. Tarvitsen tuon letkun.
Anteeksi vain, mutta saisinko letkuni? Tarvitsen sen.
Kuka julkesi herättää vanhan Hissikeisarin?
Kuka haluaisi pelata koripalloa? Ei kun...
Baseballia? Ei kun...
Pingistä? -Ei!
Älä vastustele. Kaikki on hyvin. Kohtaa tyhjyys.
Et sinä sitä paitsi vielä kuole.
Se tapahtuu työtuolissa. -Työtuolissako?
Hemmetti!
Hei, poika. Kas, letkuni.
Mikä sinä olet? Oletko vertauskuva?
Lasketaanko alas?
Tämä on paras vesiliukumäki, josta olen laskenut. Oikeasti.
Nyt sinun pitäisi olla taas laukku.
Kiitti. Laukkumoodi päälle.
Laukataan kotiin.
Hyvästi, Tyhjäpallo! Olet syvältä!
Hän sanoi, että kuolen... Kuolen työtuolissa!
Helvetti!
Kiitos, Clancy! -Olepa hyvä.
No, mitä seuraavaksi? Meditaatiota kenties?
Ei hitossa. Ihan nolottaa.
En ole enää valaistunut. Ei koko sana edes tarkoita mitään.
Hei, Charlotte. Oli ikävä.
Vaikka elämä on epävireessä
Voit silti aina laulaa mukana
LOUNASKOMBO
Ole epävireinen itsesi
Äläkä esitä jotain tyyppiä Joka on muka valaistunut
Tekstitys: Heidi Mäki