PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Můžeš se to naučit.
Ucpat svojí mysli... zadek análním... análním kolíkem...
Jsem osvícen.
EDITOR
Anální kolík.
Jsem osvícen.
Ucpat mysli zadek.
Anální... anální kolík.
Anální kolík.
K čemu je lampa...
nebo rostliny...
Že jo, ty moje mazlo?
Postel? K čemu?
Mám tu planetu, co se vám bude líbit.
Tak ji ukaž.
Norval 8.
Jsou tam řeky vína a meskalinové ovoce. Ten papoušek by byl skvělý host.
Asi jsi neposlouchal můj song, ale...
- Anální kolík. - Jsem osvícen.
Jsem osvícen!
Jsem osvícenej!
Co třeba Lensor-Didor?
Planeta aquaparků a trampolín...
Osvícenej!
- A co Holoplaneta? - Perfektní.
Zde máte nějaké nudné avatary, Osvícený.
Děkuju.
Líbí se vám?
VÝBĚR AVATARU
Jo...
Jednoho jsem udělal podle vás, ale ze smetany.
Hustý, ne?
Jo.
Pošli mě na Holoplanetu, kámo!
Jak si přejete.
Splynutí se simulátorem... Vy máte žvýkačku?
Děkuji, pane.
- Miluju tě, kámo. - Dva...
jedna...
Je to fakt jenom obrovská holá koule.
Do hajzlu s tím. Pořádně to tady rozjedeme!
Zdar, kámo.
Hej, kámo, nemáš nějakou hadici?
Odřel jsem se.
Ty nemluvíš?
Dobře, v pohodě.
Někde ji určitě mám.
Jen si musím vzpomenout kde.
Ty jo.
Hustý.
To je ale věcí.
Jak je, kočko?
Kdo je tam?
Musím udělat rozhovor.
Je to tu tak záhadný.
Pro vesmicast naprosto ideální.
Já jsem Smrt.
Těší mě. Já jsem Clancy.
Něco mě škrábalo v krku.
PŮLNOČNÍ EVANGELIUM S CAITLIN DOUGHTY
Můžu s tebou udělat vesmicast? Je to bžunda. Vysílám do vesmíru.
Asi jo.
Než ale začneme, musíš popsat moji podobu,
abych se mohla zhmotnit.
Popiš mě.
Jak si představuješ Smrt?
Čtyři metry vysoká, pěkný vlasy,
vtipný oko, klepeto, nóbl rukavička, netopýří křídlo,
klaunská noha a všechno z červenýho dětskýho vozíku.
- Ten vozík je součást mě? - Jo.
A tvůj zadek je druhá půlka nosorožce,
co přitahuje jídlo a na nohou se mu drží bobky.
Měli bychom to zjednodušit.
Dobře.
Zahoď prostředek a toho caparta s rukojetí místo rukou.
O tom nebyla řeč.
Zkus vrátit klepeto, ale menší.
Teď se můžeš odrážet.
To není moc praktické.
A co kdybys měla tryskový batoh?
Nejsem už moc hrůzostrašná Smrt. Spíš...
Tak co kdybys byla klasická Smrtka, ale nechala si to vtipný oko?
To je super.
Můžeme začít s rozhovorem?
Jo, jasně.
Tak já začnu nahrávat.
To je moje hadice!
Do háje, ten dortiot mi štípnul hadici.
Můžeme mluvit za pochodu? Potřebuju tu hadici
- pro svůj tobogán. - Jasně.
Takže ty jsi Smrt.
Dost bolí, když si někoho vezmeš.
Je to tak.
Poradila bys nějak lidem, co se s tebou snaží vyrovnat?
Jo. Takže to nejlepší, co pro sebe každý může v životě udělat,
je být v takových chvílích co nejvíc přítomný.
Na plných 100 %.
Posedět si s mrtvým tělem
nebo se na 100 % posadit s placentou
a novorozencem pořád obaleným ve slizu.
Jasně.
Jsou to neskutečně reálné okamžiky, se kterými se nesetkáme každý den.
A jsou nám aktivně odpírané.
Propracovaným systémem.
A co je to za systém?
Tohle zní jako nějaká velká konspirace, o který nikdo nemluví.
Pohřební průmysl je jedna z mých nejoblíbenějších konspirací.
Co to je?
Můžeš to rozvést?
Můžu mluvit o smrti a o svých teoriích.
I když mám za to, že to jsou fakta.
- Za mě jsou to fakta. - Super.
Takže jak to bylo. Bavíme se tak o přelomu 20. století.
Takže jsme...
A pamatuj na to...
že se to týká...
To, o čem budu mluvit, se týká hlavně amerických zvyklostí.
- Toho, jak je to v Americe. - Jasně.
Do různé míry se to děje všude po světě,
ale Amerika s přehledem vede.
Je to takový mafiánský kápo zamlčování věcí kolem smrti.
Promiň, nechci tě přerušovat.
Řekneš mi, co jsou zač tyhle zrcadla?
Jasně.
Je to zkouška soudem.
Tahle zrcadla odráží kousky tebe, za které se stydíš.
Kousky, které se snažíš skrýt sám před sebou. Musíš jim odpustit.
- Odpustit? - Jo, prolomí to ledy.
Za občanské války začalo být v kurzu balzamování,
což je chemické ošetření těla,
aby zůstalo déle čerstvé a pozastavil se jeho rozklad.
Začalo se to dělat proto, že lidi umírali daleko od domova
- a chtěli... - Přesně.
Takže historicky jsi měl vojáky ze Severu, co mířili na jih,
aby umřeli na bojišti.
Tehdejší protestantská tradice hodně lpěla na tom,
abys nebožtíka ještě viděl.
Takže se průvodčím začaly plnit vlaky rozkládajícími se mrtvolami.
Až si jednou řekli: „Tak to teda ne,
tyhle hnijící mrtvoly ve vlaku nechceme.“
Hustý, saxofonista!
To je Soud.
Zrovna jsem si říkal, že to tu chce saxofon.
No, a tak se začali objevovat podnikaví mladí balzamovači,
kteří přejížděli od bojiště k bojišti
úplně jako hyeny.
- Ty jo. - Přijeli tam, rozbili stany
a vystavili si pár nabalzamovaných těl,
ke kterým se nikdo nepřihlásil,
aby ukázali, co dokážou.
Měli to jako takovou reklamu.
- Páni. - A ty jsi jim platil,
aby ti odstranili všechny orgány
a napumpovali tě arsenem pro delší životnost těla.
Arsen je konzervant?
Jo, je to tak.
Už se nepoužívá, protože je to děs...
Teď se používá formaldehyd, ale tehdy měli arsen.
Hele, já tu hadici potřebuju.
Jak malej...
No, takže to byla nebezpečná práce. Posílali těla zpátky na sever
a starali se, aby zůstala zachovaná,
což byla tehdy zajímavá inovace.
Takže počkej. Promiň...
Já jen, že je to hodně informací najednou a...
A to je to jen úvod. Ještě jsem ani nezačala vysvětlovat.
Dej to sem!
Umřeš potom, co šlápneš na pingpongový míček.
Tak jo, takže...
- tvůj strejda přijel vlakem... - Jo.
...napumpovanej arsenem?
Ne tak... vycpávalo se pilinami. Tehdy balzamování probíhalo tak...
Prostě tě vykuchali... teda odstranili orgány,
protože rozklad probíhá primárně
v mazlavých útrobách tvého těla.
Takže tě vykuchali,
vycpali pilinami nebo něčím, co udrželo...
břicho, aby se nepropadlo,
a pak tvoje tělo... přesněji teda oběhový systém, naplnili
nějakou konzervační látkou.
Byla to tehdy opravdu smysluplná inovace.
Lidi chtěli svoje mrtvé syny zpět
a díky tomuhle procesu je zpátky dostali.
- Aha. - Ale potom
si ti samí mladíci řekli: „Počkat, je sice po válce,
ale tohle je teď moje práce.
Musíme všechny přesvědčit, že by se mělo balzamovat.“
Ty jo...
Takže vyrazili na cestu po Státech a začali prodávat svoje zboží.
Byla to původně taková pyramida.
Jezdili od města k městu, pořádali 3denní kurzy balzamování
a provolávali: „Přistupte blíže, naučte se balzamovat.“
To dává smysl, ne?
Super týpek.
To, čím ale nakonec přesvědčili všechny, přišlo na přelomu 20. století.
Začali si to prosazovat na základě zpětně hodně pochybné vědy...
Ona upřímně byla dost pochybná už tehdy.
Tvrdili, že je mrtvé tělo nějak nebezpečné.
Já si to myslel taky.
Pokud ten člověk neumřel na ebolu, ptačí chřipku
nebo jinou velice vzácnou a vysoce infekční nemoc...
- Mor. - V tom případě
by si pro něj hned přijelo CDC a okamžitě ho spálilo.
- Nedostal by se do pohřebního ústavu. - Ale ušetříš.
Přesně. „Umřel váš otec na ebolu?
To je na prd, ale aspoň se o něj postará stát.“
Pokud teda nemá takovou nemoc, je tělo najednou mnohem bezpečnější...
Tady.
...jakmile umře,
protože v něm jednak začnou rychle vymírat viry a bakterie...
Ty tak dlouho nepřežijou.
A navíc, co dělá nemocného umírajícího člověka infekčním?
Kašlání, smrkání, kadění a krvácení.
Všechny tyhle věci, co tě můžou dostat,
už po smrti neděláš.
To je přece pozitivní. Alespoň co se vlastního bezpečí týče.
- Ty jo. - Když jsi ale schopný...
svého tátu mýt a oblékat, protože potřebuje péči,
a udržovat ho v čistotě...
tak... víš, že je naprosto bezpečný.
Jasně.
A to se po smrti nezmění.
- Je to to samý. - To samý a dokonce bezpečnější.
Takže vlastně... Panebože, to je tak děsivý.
A vezmi si, že takhle jsme se o mrtvé starali
po desetitisíce let lidské historie.
Bylo to normální.
Tohle se začalo dít teprve před 100 nebo 120 lety,
když se těmhle balzamovačům,
o kterých jsme mluvili,
povedlo všechny přesvědčit, že po tomhle jejich procesu
- bude tělo bezpečnější. - Ty krávo.
Že ho vydezinfikují a upraví tak, aby se k němu rodina mohla přiblížit.
- Jasně. - Takže oproti dřívějším dobám,
kdy tělo většinou omývaly ženy, které ho pak připravily a bděly u něj,
najednou začali do domu přicházet úplně cizí chlapi,
co to měli jako profesi a říkali: „Není to pro vás bezpečné.
My si to tělo vezmeme k sobě,
nabalzamujeme vám ho a vy nám zaplatíte.“
No ty vole. Co jsi to říkala o tom bdění?
To znamená hlídání těla a jeho přípravu,
aby se na něj mohla přijít podívat rodina a bavit se kolem něj.
Takže na počátku 20. století se najednou
přesouváme k tomuhle...
finančnímu modelu.
A sakra.
Kde jsem skončila?
Už vím.
Ke kapitalistickému modelu smrti,
v rámci kterého musíš tátu předat pohřebnímu ústavu...
aby ho odkrvili, napustili chemií...
Ty jo!
...nalíčili, natáhli do obleku a pak ti ho v podstatě prodali zpět.
Pane jo.
Nemůžou dopustit, aby lidi věděli...
Já osobně se snažím prosazovat něco, čemu se říká domácí pohřby,
které nejsou tak složité.
Vlastně jen ke smrti zaujmeš trošku proaktivnější stanovisko.
Hele, vy někam jdete? Můžu s váma?
To si piš.
Jo, jasně.
Tyhle věci žeru.
Takže řekněme, že tvůj táta umře v domácí péči.
Nemusíš nikoho volat, není to pohotovost.
Nerozloží se ti hned na místě.
Není nebezpečný.
- Počkej. - Hadice...
Je mrtvý a bude i za dvě hodiny.
- Na tobogán... - Všechno je v pohodě.
Do míry, která je ti příjemná,
si u něj poseď a smiř se s tou realitou,
jak už jsem říkala.
- Ty jo. - Soustřeď se na svoje pocity
a zavolej pohřební službu, až na to budeš připravený.
Pro mě už je pozdě.
S oběma rodiči se už znáš, když to tak řeknu.
No tak!
Vrať se, ty zloději hadic!
Víš, oba... oba rodiče... ježiši...
Když oba dva odešli, bylo to...
hodně...
Nebylo to takovýhle.
Nikdo nám neřekl...
Nikdo nám neřekl: „Poslyšte...“
Vstupte!
„...to tělo není infekční.“
Ne, nikdo za tebou nepřijde a... Nikdo ti to neřekne. Nikdo.
„Měli byste u těla chvíli...
Měli byste u něj nebo u ní chvíli pobýt.
Můžete s ním posedět.“
To nám nikdo neřekl.
A navíc v sobě... ani nemáme nějakou silnou touhu
pobývat s mrtvolou.
No... to je složité.
Na tohle myslím často a snažím se vyjednávat.
Protože ti, co to chtějí...
Ti, kteří k tomu nějak inklinují, ale nejsou si úplně jistí,
a pak k tomu dostanou povolení,
to nakonec popisují jako magickou a transformativní zkušenost.
Jako čokoládu nebo štěňátka.
Reakce jsou hodně podobné.
- Jasně. - Zbožňujou to.
Dopadá to ale takhle...
Ve většině případů.
Ve chvíli...
kdy o tom umírající člověk chce začít mluvit,
rozkládá se mu mysl.
- Ano. - Takže o tom mluvit nemůže.
Nedokáže správně vyjádřit to, co chce říct.
Mysl je najednou v čudu.
Nedokážeš se soustředit.
Lítáš minulostí i přítomností.
Vracíš se do minulosti...
Bavíš se s manželem, který ti umřel před 20 lety.
Přesně tak. Je to úplně jinak než ve filmech.
Víš, co myslím. Týpek leží a pak vykřikne: „Umírám!“
A pak prostě umře a vypadá skvěle.
Jako by přišel z kosmetiky.
A pak dodá: „Tak se teda mějte.“
Trochu vzhlédne...
„Promiň, že nebudu na tom plese.“
A najednou je fuč. Nedostaneme ani...
Doslova a do písmene...
Prostě fuč.
Je to fakt šílený.
A lidi se na to podívají a prostě si řeknou:
„Tak se na to začnu připravovat.
Až onemocním, začnu pomalu plánovat.
Vzhledem k nějaký pravděpodobnosti
mi na přípravu zbývá ještě tolik a tolik času.“
To je absurdní.
A můžeš mít i pár světlých chvilek,
jenže když začneš vnímat,
rodina s tebou chce probírat tvůj stav a minulost.
Nezajímá je tvoje příprava na smrt
nebo jestli chceš kremaci.
Z tohohle hlediska byl táta super, když umíral. Někdy...
Stálo to za to. Někdy prostě...
Na co že tvůj táta umřel?
Zabíjím biliony lidí za vteřinu.
Na pomalý úbytě.
Při sektorových válkách stál pod stínem z Hordy.
Kousek stínu do něj vlezl. Potýkal se s tím celý život.
Nakonec se mu to dostalo do plic. Byl to hrdina.
Po smrti jsem našel jeho medaile.
Jo, už vím.
Když umíral, tak...
Občas mě poznal.
A někdy si myslel, že jsem nějaký voják ze sektorových válek.
To bude tím účesem.
To je u lidí na sklonku života normální.
Ptal se mě, kdo je můj velící důstojník.
Říkal takový věci. Bylo to zajímavý, ale...
Říkal jsem si, že ho už asi nikdy neuvidím.
Že tohle je vlastně jenom takový náměsíčník
a že táta už je navždycky pryč.
- A pak... - ...se vrátil.
Jako lusknutím prstů.
Byl zpátky.
A byl... byl...
Odmala mě učili, abych byl k umírajícím lidem upřímný.
Naštěstí.
Prostě... se zeptal: „Co se děje?“
A já na to: „Umíráš.“
A on na mě: „Aha... tak jo...
Běž si pro tužku a papír.“
A pak mi začal diktovat, co...
Co mám říct ostatním lidem.
Byla to naprosto skvělá chvíle.
Něco z toho jsem furt neudělal a musím to napravit.
Jako třeba poslat do hospicu obloženou mísu.
Samý takový krásný pokyny. Měl jsem neuvěřitelný štěstí.
Měl bys poslat tu mísu, hele.
- Chystám se. - Budou mít radost.
Udělám to.
Tati, ať jsi v minulosti, přítomnosti nebo budoucnosti,
já to udělám. Promiň.
Mám toho hodně, ale to není výmluva.
Objednat mísu je hračka.
No, Smrti... moc rád jsem tě poznal.
Nápodobně. Díky, že jsem se mohla rozpovídat o práci.
Hej. Potřebuju tu hadici zpátky.
Prosím vás... Omlouvám se. To je moje hadice.
Potřebuju ji.
Fakt ji...
Hej! Hej, kámo!
Kámo!
Kdo se opovažuje probudit císaře Výtažníka?
Nezahrál by si někdo basket? Ne?
Baseball? Ne?
- Pinčes? - Ne!
Poddej se tomu.
Budeš v pohodě. Postav se nicotě čelem.
Přece jen ještě nepřišel tvůj čas.
Umřeš na kolečkové židli.
Na kolečkový židli?
No do prdele! Jo!
Čau, prcku.
To je moje hadice.
Co jsi zač?
Metafora?
Chceš se sklouznout?
Jo!
Na lepším tobogánu jsem nikdy nebyl. A to jsem jich zkusil hodně.
Budu tě potřebovat jako brašnu...
Díky. Aktivovat brašnový mód.
A teď domů.
Sbohem, Holoplaneto!
Stojíš za prd!
Řekla, že umřu na...
Umřu na kolečkový židli!
Do prdele práce!
Ty jo, díky moc, Clancy!
Nemáš zač.
Co máte v plánu teď? Meditovat?
Ani náhodou, to bylo trapný.
Ne, už nejsem osvícený.
Nikdy jsem nebyl, nic to neznamená.
Ahoj, Charlotte! Chyběla jsi mi.
I když je život trochu rozladěnej,
stejně můžeš zpívat do rytmu.
OBLOŽENÉ MÍSY OBJEDNAT
Je lepší být sám sebou a rozladěnej
než předstírat, že jsi někdo jinej, kdo je osvícenej.
Překlad titulků: Eliška K. Vítová