NETFLIX-ALKUPERÄISSARJA
Sulautus Simulaattoriin alkaa. Kolme, kaksi,
yksi...
Pikku hetki. -Selvä.
Äiti?
Hei, äiti.
Hei, Duncan. -Tuletko haastateltavaksi?
KESKIYÖN EVANKELIUMI VIERAANA DENEEN FENDIG
Miltä tuntuu, kun on tällainen poika?
Hienolta se tuntuu.
Sinä... Minkä ikäinen olin, kun synnyin?
Synnyit viisi viikkoa etuajassa. -Niinkö?
Miten se tapahtui? Kertoisitko syntymästäni?
Puhutaan sitten sinusta. -Sopiihan se.
Synnyit siis viisi viikkoa etuajassa. Täysikuun aikaan tietenkin.
Päivänä, jona synnyit...
Eli huhtikuun 20. päivänä? -Niin.
Polskin altaassa isoveljesi kanssa,
mutta pian huomasin, että on aika lähteä sairaalaan -
eikä istuskella lastenaltaassa.
Paitsi jos haluaa synnyttää lastenaltaaseen lapsen. En halunnut.
Lähdimme sitten sairaalaan, ja sinä synnyit melkoisella vauhdilla.
Minun piti päästä ulos. -Niin piti. Sinulla oli kiire.
Eli tulla tupsahdin sinusta ulos. -Niin.
Mitä sitten tapahtui? -No siis...
Mitä sinä teit? Katsoitko minua? Mitä vauvan synnyttyä tapahtuu?
En halua paljastaa yksityisasioitasi.
Anna mennä. Ne tiedetään jo. -Tiedetäänkö se,
että synnyttyäsi sinä ensi töiksesi -
pissasit lääkärin silmälaseille? -Sitä en ole kertonut.
En muista sitä. -Niin siinä kävi.
Olit tainnut pidätellä sitä pissaa noin yhdeksän kuukautta.
Pissaan edelleen vähän väliä. -Sillä kertaa lääkärin silmälaseille.
Kusaisin siis lääkärin laseille. -Ja minä katsoin vierestä.
Milloin minut nipsaistiin? -Heti sen jälkeen.
Eli pissattuani lääkärin naamalle hän leikkasi kullini kärjen pois.
Ai, luulin että tarkoitit napanuoraa.
En, vaan... Mitä napanuorasta! Milloin ympärileikkaus tehtiin?
Noin kaksi minuuttia myöhemmin. Ja sinä itkit.
Itkit. Kiljuit suorastaan. -Tietenkin!
Kuka ei kiljuisi? -Minua kadutti koko juttu.
Niin Yhdysvalloissa siis synnytään. Vauva puskee tuherosta ulos,
ruiskauttaa lekurin naamalle ja menettää peniksensä kärjen.
Ja sitten... -Ei ihme, että olemme kaikki sekaisin.
Eikä siinä vielä kaikki.
Sitten sinut käärittiin pinkkiin huopaan, koska sinisiä ei ollut.
"Nöyryytetään sitä!
Napsaistaan kalusta kärki ja kääritään poju pinkkiin huopaan."
Aivan kuin jonkin hirveän veljeskunnan ilkeä initiaatioriitti.
Sait aika hauskan alun elämälle.
Lukuun ottamatta ympärileikkausta. En tekisi enää lapselle niin.
Miten pinkit huovat voivat loppua?
Siis siniset. Ehkä sinisiä kului sinä iltana ennätysmäärä. En tiedä.
Odota. Tarkistan, kuvaako tämä.
Eli...
Niin.
Sinä synnytit minut. Mitä sen jälkeen tapahtui?
Aloin imettää sinua. -Just.
Sinulla oli nälkä. Olit niin pikkuinen.
Et painanut kolmea kiloakaan. -Olin keskonen.
Viisi viikkoa etuajassa.
Mutta olit täysin terve. Keuhkotkin toimivat hyvin.
Nykyään keskosia pidetään sairaalassa osastolla,
vastasyntyneiden teholla sun muuta, mutta sinä olit kunnossa.
Veljesi tuli huoneeseen ja näki minun imettävän sinua.
Hän kiljui käytävällä olleelle isukille, että vauva pistelee äidin poskeensa.
En muistanut tuota tarinaa.
Tavallaan totta. -Niin Jeff ainakin tuumasi.
Jeff siis näki riutuneen pikku demonin äitinsä tississä kiinni.
Hän sai varmaan elinikäisen trauman.
Niin hän luultavasti sai. Hänen kotiinsa muutti yhtäkkiä vauva.
Teit pitkän uran psykologina ennen eläköitymistäsi.
Miten paljon arvelet sellaisten asioiden vaikuttavan ihmiseen?
Uskomattoman paljon.
Toisen vauvan syntymä on esikoiselle kokemus,
joka muuttaa kaiken pysyvästi.
Joutuu jakamaan resurssit.
Ja olemaan yhtäkkiä "iso", vaikka onkin pieni.
Eihän lapsen mieli osaa käsitellä sellaista.
Ei puolitoistavuotias ole iso. Vaippoja käyttävä taapero vasta.
Yhtäkkiä hänen pitäisi olla jotain muuta kuin on.
Se muuttaa lasta.
"Ole iso poika." -Iso poika tai iso tyttö.
Pitäisi olla epäitsekäs ja auttaa vauvan kanssa.
Ei saa vaatia mitään eikä herättää vauvaa.
Pitää olla jotain muuta kuin on. Se muuttaa ihmistä pysyvästi.
Olet siis sitä mieltä, että lapsuusvuosien aikana -
muodostuu toimintamalleja, jotka kestävät koko loppuiän?
Kyllä. Sanoisin, että ensimmäiset viisi vuotta -
muokkaavat persoonaa niin,
että mikäli myöhemmin haluaa kehittyä ihmisenä,
on väistämättä palattava tutkimaan lapsuudessa syntyneitä malleja.
Eikö sitä voi välttää? -Ei.
Mikä tahansa käytös, johon varhaisvuosina kannustetaan,
muodostaa lapselle käsityksen siitä, millainen pitäisi olla.
Jos lasta esimerkiksi -
kehutaan kovasti, kun hän hakee äidin puolesta uudelle vauvalle vaipan,
lapsesta todennäköisesti kasvaa melko vastuuntuntoinen.
Ehkä vastuuntuntoisempi kuin hänestä muuten olisi tullut.
Ehkä jopa pakkomielteisen vastuuntuntoinen.
Just. -Lähtökohta on mitä on,
mutta jos ei ikinä palaa tutkimaan, mikä siitä oli totta ja mikä ei,
niin silloin ei löydä tietään todellisuuteen.
Siitä henkisessä kasvussa on mielestäni kyse.
Oppii erottamaan toden epätodesta.
Siksi tarvitaan opettaja. Sellainen, joka on omistautunut totuudelle.
Eli asian ydin... Monet ihmiset...
Elämässäni on ollut hyvin sekavia, epävakaita vaiheita,
jolloin halusin olla joku muu enkä oikein hyväksynyt itseäni.
Käytän niitä vertailukohtana.
Oli köyhyyttä ja velkakierrettä,
hämmennystä, huonoja ihmissuhteita -
ja yleistä kaaosta.
Vähän niin kuin lähtisi melomaan, vaikka ei osaa,
ja sitten vain takertuu joenpenkan pöheikköön hyttysten kiusattavaksi.
Moni on sellaisessa tilanteessa nyt. -Totta.
Kanootti... -Lähes kaikki ovat.
Peräsinvika ajaa kanootin joenpenkkaan, ja meloja ruoskii itseään -
ja teeskentelee, että penkka on ihan hyvä paikka.
Että näätien ja mehiläisten hyökkäyksissä on jotain romanttista.
Miten joenpenkkaan ajautuneen ihmisen saisi...
Jos joku sellainen kuulee juuri nyt puheesi opettajista ynnä muusta,
eikä hänellä ole rahaa edes voileipään,
mitä hän voi tehdä? Miten hän voi aloittaa matkan kohti totuutta?
Helpoin tapa päästä alkuun on ryhtyä olemaan läsnä.
Eli sysätä syrjään menneisyys ja tulevaisuus -
ja asettua aistimaan oma keho.
Sen voi tehdä rahattomanakin.
Jos oppii havainnoimaan ja aistimaan itsensä sisältäpäin,
tietoisuuden tila muuttuu.
Voitko hieman ohjeistaa, miten se tehdään?
Tunnetko juuri nyt kätesi sisäpuolen? -Hetki.
Siis ihon altako? -Niin, käden sisäpuolen.
Joo. -Aistitko sen sisältäpäin?
En tiedä, onko tunne omaa kuvitteluani, mutta...
Miltä se tuntuu?
Vähän niin kuin se, kun työntää magneetteja vastakkain.
Aivan kuin käden läpi olisi isketty naula.
Niinkö? -Ja olen ristillä. Olen Jeesus.
Vitsi, vitsi!
Siis käden sisäpuoli? En ole ikinä... -Aisti kätesi sisäpuoli.
En ole ikinä yrittänyt. -Yritetään nyt.
Aisti kätesi... Aisti etusormesi sisältäpäin.
Tuo on pikkusormi.
Okei.
Tuntuu lämpimältä. -Hyvä. Miltä muulta?
Turralta. Ja lämpimältä.
Turraltako? -No, pelkältä energialta.
Aivan niin. Kokeile nyt, voitko aistia samalla tavalla koko käden.
Ei kiirettä.
Ensimmäinen kerta on hankala.
Tunnen kyllä jotain. -Tunnetko?
Anna huomion vähitellen siirtyä ylös käsivarteen.
Joo.
Yritä aistia käsivarsi sisältäpäin.
Tuntuu, että siellä juoksee susia.
Eikä tunnu.
Kokeile aistia molemmat käsivarret. -Mikäs siinä.
Jos se onnistuu, ota jalatkin mukaan. Aisti jalat ja kädet yhtä aikaa.
Outoa. Tunnen ne.
Se on läsnäoloa. -Outoa.
Outo kokemus. -Läsnäoloa.
Siten vapautuu mielen kahleista.
Aistihavainnot eivät suodatu mielen läpi.
Mielen läpi. Mentaalisesti.
Niin siis pääsee ulos mielestään. -Sen voi tehdä siinä joenpenkalla -
ollessaan näätien ja mehiläisten kidutettavana.
RAKSAANA!?
Seuraavaksi, Duncan...
Niin?
Kun aistit kädet ja jalat samanaikaisesti...
Niin.
...ota mukaan kaksi uutta tasoa.
Katso. Aisti kädet ja jalat ja katso.
Mitä? -Sitä, minkä näet. Anna sen tulla.
Älä etsi mitään. Ota vain vastaan se, mitä näet.
Mehiläinen, jolla on tuhat silmää ja sarvea ja tikari...
Joenpenkalla ehkä. Näetkö muuta?
Kuule... -Vielä yksi taso.
Kerro. -Kuuntelu.
Aisti kädet ja jalat, katso ja kuuntele. Kaikki tämä yhtä aikaa.
Siis kolme asiaa.
Ymmärrän. Näin saa selkeyttä...
Saa selkeyttä ja pääsee hieman erilaiseen tietoisuuden ulottuvuuteen.
Oikeastaan aika paljonkin erilaiseen.
Tuo naaman edessä pörräävä mikki ehkä hieman hankaloittaa hiljentymistä,
mutta annoit erinomaisen ohjeen meditaatiota varten.
Harjoituksen avulla voi opetella läsnäoloa ilman opettajaa -
ja ilman pennin hyrrää. -Aivan.
Kun pystyy olemaan -
tietoisesti läsnä,
vaikka vain minuutinkin verran,
niin alkaa tuntea virran.
Just. -Energian virtauksen. Voi tuntea joen.
Moni joenpenkalla jumittava ei edes tiedä, että joki on olemassa.
Just.
Eli... -Mikä se joki on?
Se on todellisuus, joka virtaa dynaamisesti.
Jos katsoo maailmaa,
niin sen näkee olevan jatkuvassa muutoksen tilassa.
Sama pätee meihin itseemme. Ja muutoksen virran voi aistia.
Se vaatii kuitenkin läsnäoloa.
Tavallisessa, ajattelevassa mielentilassa se ei onnistu.
Just.
Se on helppoa.
Voi siirtyä ulottuvuudesta toiseen. Tavallisen tietoisuuden tilasta -
tilaan, jota aika ja paikka eivät rajoita.
Aivan. Se ajan ja paikan ulkopuolinen tila...
On todellisempi kuin mielen luomukset.
Todellinen minuus. -Siitä tässä on puhuttu.
Kaikki muu on vain jotain, mitä elämän varrella on oppinut -
lapsuudenperheen ja tilanteiden -
sekä koettujen olosuhteiden ja omien taipumusten määrittämänä.
Läsnäolon tilassa on kiinnostavaa...
Jos tilassa onnistuu pysyttelemään edes minuutin ajan,
niin esiin alkaa nousta kysymyksiä.
Ei kirjoista luettuja, vaan spontaanisti nousevia kysymyksiä.
Sitä vain alkaa miettiä ja pohtia kaikenlaista.
Yleensä ensimmäinen esiin nouseva asia on jonkinlainen tuomitseminen.
Jokin sisäinen ääni lyttää koko idean ja kehottaa palaamaan entiselleen.
Vanha ego siinä puhuu. -Kusipää.
Niin no, voihan se olla kusipää.
Tai sitten tisua imevä vauva.
En usko. Minusta useimmat ihmiset...
Tissiä imevä vauva on söötti, kun taas monet ovat...
Minusta kyse on tavallaan...
Olen nähnyt videoita pahoinpidellyistä koirista,
joille joku tarjoaa lihaa.
Ihminen lähestyy ruoan kanssa, ja koira on koko ajan -
vihainen ja murisee, eikä koira selvästikään voi sille mitään.
On ihmisiä, joiden minuus on kuin ne ärisevät koirat.
Ne ärisevät kaikille ja kaikelle. Sitä tarkoitan kusipäällä.
Mutta oikeastaan tuo on malliesimerkki siitä, mitä tarkoitin -
tisun imemisellä.
Jos sinulla on kokemusta tisunimijöistä...
On todellakin.
Siis oikeista tisunimijöistä eli vauvoista.
Tarkoitatko vauvoja?
Käytetään vauva-sanaa. -Hyvä on, vauva.
Ajattele, jos vauvoja sanottaisiin tisunimijöiksi.
Jotkut vauvat turhautuvat suunnattomasti,
jos äiti ei ilmesty tisuineen heti kun vauva niin haluaa.
Vauva parkuu parkumistaan -
ja on äidin tullessa niin turhautunut, että puraisee tisua.
Niinkö? -Kuten ne koirat.
Kyllä, vauva torjuu äidin, vaikka onkin nälkäinen.
Tuolla tavalla monet ihmiset siis reagoivat maailmaan.
He ovat niin näreissään siitä, etteivät ole saaneet haluamaansa,
että kun he lopulta saavat sen, he käyttävät sitä muiden rankaisemiseen.
Aivan. -Ja silloin tavoite karkaa.
Vaikkapa köyhyyden kanssa kamppaillessa voi hallita osaa asioista.
Kaikkea ei voi hallita. Kun naapuruston yli pyyhkäisee tornado,
joka tuhoaa talon, eikä vakuutusta ollut, niin sitä ei voi hallita.
Omaa reaktiotaan tilanteeseen sen sijaan voi hallita.
Jos tulee tietoiseksi reaktioistaan,
voi ryhtyä muokkaamaan niitä pelkän toiston sijaan.
Koska talo tuhoutuu joka tapauksessa. -Se kuuluu elämään.
Siltä ei voi välttyä.
Ei, mutta jos miettii niitä kertoja,
kun talo on omassa elämässä tuhoutunut,
niin nehän ovat käänteentekeviä hetkiä. -Aivan.
Siitä tulikin mieleen asia,
joka on ollut elämässäsi neljän vuoden ajan.
Sinulla on nelosvaiheen luusyöpä.
Levinnyt rintasyöpä.
Kyseessä on äärimmäinen -
versio tornadon tuhoamasta talosta.
Neljä vuotta sitten soitit kertoaksesi, että sinulla oli -
puoli vuotta elinaikaa.
Minulle on sanottu niin ainakin tusina kertaa.
Siis että kuolet puolessa vuodessa.
Minua on kehotettu soittamaan krematorioon ja selvittämään -
polttohautauksen hinta, sillä saattaisin olla kuukauden päästä kuollut -
ja ennakkomaksu pitäisi hoitaa ennen sitä.
Siispä soitin krematorioon ja sain tiedon, että hinta on 750 dollaria.
Sairasta touhua.
On mahdollista, että on olemassa jokin voima,
joka ottaa meidät pois, kun sen aika on.
Enkä minä voi sille mitään.
Parempi siis vain hyväksyä se.
On helpompi antautua virran vietäväksi kuin pyristellä sitä vastaan.
Se mahdollisuus on olemassa. Jokainen kuolee joskus.
Tiedän.
Erään sanonnan mukaan meditaatio on valmistautumista kuolemaan.
Niin on. Meditaatio on yksi henkinen harjoitusmuoto, joka valmistaa kuolemaan.
Maailma on täynnä asioita, jotka ilmestyvät ja katoavat.
Ihminen on osa sitä kokonaisuutta. Ihmisiä ilmestyy ja katoaa.
Taivaan tuuliin. Niin se vain on.
Ego tekee siitä henkilökohtaista, kuin olisimme erityistapauksia.
Niin. -Mutta emme me ole.
Olemme osa kokonaisuutta,
ja kokonaisuus on jatkuvassa muutoksen tilassa.
Muuttaa muotoaan ja kaunistuu.
Sinä olet erityistapaus.
Sinulle, koska olen äitisi.
Tiedän kyllä tuon kaiken, mutta sydäntäsärkevää se on silti.
Mitä silloin voi tehdä? -Itkeä.
Itkeä.
Se on rankkaa.
Mutta jokaisen on pakko kohdata se jossain vaiheessa.
Ja koko juttu on tosi outo.
Universumi vaikuttaa todella vakaalta.
Siis jos on -
ikään kuin automaattitilassa.
Ja kun kohtaa totuuden...
Minulle sinun kuolemasi on ollut luultavasti merkittävin -
kohtaamiseni totuuden kanssa.
Sitä ei voi kuvailla sanoin. -Niin.
Eikä se saa oloa tuntumaan...
Ei tämä ole mikään miellyttävä tunne. -Ei.
Mutta tämä tunne tulee jokaisen koettavaksi tavalla tai toisella.
Kyllä.
Silti älyttömän moni meistä käyttää valtavasti aikaa -
naurettaviin toimintoihin -
aivan kuin vältelläkseen tätä kokemusta. -Juuri niin.
Ihmiset pyrkivät sulkemaan pois pohdinnan omasta kuolemastaan -
ja rakkaidensa kuolemasta.
Se avaa sydämen. Iskee sen auki.
Olemme sulkeneet sydämemme suojautuaksemme tuskalta.
Tämä avaa ne.
Sydämen avaaminen on syvältä. -Se sattuu.
Ram Dass on puhunut tästä paljon. Se sattuu. Sattuuko se aina?
Sattuuko sydämen avaaminen aina? Tuntuuko silloin koko ajan...
Ei se satu aina.
Silloin se sattuu, kun sydän toden teolla räsähtää auki.
Lopulta jopa kipu muuntuu, sillä jos sitä tutkiskelee,
huomaa, että kyseessä on rakkaus.
Just. -Aito rakkaus.
Aivan niin. Silloin näkee uusin silmin.
Oivaltaa elämän arvon.
Niin. Näytän nykyään paremmalta kuin koskaan ennen,
koska elän nyt täydemmin.
Elän ja teen kuolemaa tietoisesti.
Yhtä aikaa. Olen kiinni kummassakin.
Minkä neuvon antaisit tämän asian kanssa kamppaileville?
Kehottaisin itkemään, kun siltä tuntuu.
Ja kääntymään kohti kuolemaksi kutsuttua ilmiötä.
Kääntymään sitä kohti, vaikka pelottaisi. Ei siinä käy kuinkaan.
Ja ottamaan vastaan sen opetukset. Se on huippuopettaja, ilmainen vieläpä.
Tuskinpa se saisi myytyä paljon lippuja, vaikka kuinka yrittäisi.
Sen esityksen jätän kyllä väliin, jos voin.
Mutta opettajana se on kyllä omaa luokkaansa.
Niin on. -Ja itse olen huomannut,
että mitä lähempänä fyysinen kuolemani on,
sitä elävämmäksi tunnen itseni.
Tunnen olevani enemmän läsnä ja todellisempi.
Ja ymmärrän...
Minulla ei ole aavistustakaan, mitä fyysisen kuoleman tuolla puolen on,
mutta tunnen itsessäni elämän niin vahvasti,
että en voi muuta kuin uskoa, että tämän tunteen -
ja kuoleman lähestymisen välillä on yhteys.
En osaa selittää sitä.
Uskon kuitenkin, että kärsimme enemmän,
jos pyristelemme joen virtausta vastaan.
Just. -Virta on lakkaamaton.
Jos yritämme päästä penkalle ja sitä kautta irtautua virrasta,
silloin kärsimys vain lisääntyy.
Pitää vain antautua. -Niin.
Ja huikeinta on, että kun antautuu virtaan,
niin huomaa, että rakkaudeksi kutsuttu asia -
kannattelee ja pitää pinnalla.
Sillä on hyväntahtoisuutta, joka olisi voinut jäädä huomaamatta.
Herää kysymys, millä. Siis millä on hyväntahtoisuutta?
Minä en keksi sille muuta nimitystä kuin todellisuus.
Todellisuudella on hyväntahtoisuutta. -Niin, aivan.
Ja sana "hyväntahtoisuus" on sekin riittämätön kuvaamaan asiaa.
Niin on. -Kokemus on tosi intensiivinen.
Rakkauden energia on niin voimakas,
että ihminen rakentaa kokonaisen elämän ja egon välttyäkseen tuntemasta sitä.
Kokemus on pakahduttava.
Niin on. Se tappaa. Tappaa egon. -Aivan.
Ei hyvä.
On se hyvä, ja juuri siksi se sattuu. Ego kuolee.
Sydän räsähtää auki, ja ego kuolee. -Just.
Mutta egon kuolema onkin muodonmuutos.
Alkemistinen muodonmuutos.
Niin. Kukapa haluaisi kanniskella mokomaa taakkaa ympäriinsä?
Et sinä.
Enkä minä.
Rakastan sinua kovasti.
Minäkin rakastan sinua.
Eikä sellainen rakkaus katoa, Duncan.
Myös sen saa huomata.
Että vaikka poistuisin tästä todellisuudesta hyvinkin pian,
niin rakkaus ei katoa mihinkään.
Olen siitä niin varma kuin voin olla.
Just.
Uskon sinua.
Otetaan mainoskatko.
Piirittäkää hänet! -Älä viitsi, isä!
Luvaton sim-käyttäjä,
tuomari Hoops on todennut sinut syylliseksi laittomaan keräilyyn.
Asetu makuulle ja ryömi ulos!
Paikallasi ja hiljaa! Luettele rikokset.
Luettelen kaikki rikoksesi. Rikos yksi: viheröljyvarkaus.
Rikos kaksi... -Kytät, kytät!
Älä, isä! -Silmät auki, Daniel.
Ei! Älä tee sitä. -Silmät auki!
Rikos neljä: tyhmyys.
Olen hyvä isä.
Rikos viisi... -Voi ei, jeparit.
Polttakaa se! -Kyllä, tuomari.
Kytät! Kytät!
Kytät!
Miksei se syty, Jim? -Tuuli kääntyi. Tule tähän. Kääntyi taas.
Jim! -Ei syty.
Kytät!
Me ollaan kyttiä! -Olen kyttä!
Rikollinen! Irtaudu simulaattorista tai posautan sinut!
Viisi, neljä, kolme,
kaksi, yksi...
Pirhana vieköön!
Lötsähdys! Kehot pois, lapset! Muutamme elektrovaloon!
Sisään.
Voinko haastatella sinua...
Olenko kuollut?
Ole vain tässä nyt.
Ole tässä nyt.
Tekstitys: Heidi Mäki
Soita, kun ehdit. Podcastin kanssa on varmaan kiireitä.
Puhuit todella hyvin sielusta, ja halusin keskustella asiasta kanssasi,
sillä juuri tänä aamuna huomasin itsessäni sellaisen ilmiön,
että sieluni pystyy puhumaan itselleen.
Aivan kuin sieluni ja minä emme olisi enää erillämme toisistamme.
Aika mielenkiintoista. Jutellaan myöhemmin.