‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Fuzionare cu simulatorul în trei...
‎doi...
‎unu...
‎- Stai puțin! ‎- Bine.
‎Mamă?
‎Bună, mamă!
‎- Bună, Duncan! ‎- Vrei să fii în emisiunea mea?
‎THE MIDNIGHT GOSPEL ‎CU DENEEN FENDIG
‎Cum... Cum e să mă ai ca fiu?
‎E o bucurie să te am ca fiu.
‎Tu...
‎Câți ani aveam când m-ai născut?
‎Te-ai născut ‎cu cinci săptămâni mai devreme.
‎Da?
‎- Da. ‎- Care e povestea?
‎Îmi spui povestea nașterii mele?
‎- Desigur. ‎- Ajungem și la tine.
‎Desigur.
‎Te-ai născut cu cinci săptămâni ‎mai devreme. Era lună plină, desigur.
‎Și în ziua nașterii tale...
‎Aprilie... 20?
‎Da.
‎Mă bălăceam în piscină ‎cu fratele tău mai mare
‎și a devenit evident ‎că era momentul să merg la spital
‎- ...în loc să stau în piscina de copii. ‎- Așa.
‎Dacă nu voiam să nasc în piscină.
‎- Da. ‎- Ceea ce nu voiam.
‎Ne-am dus la spital
‎și tu te-ai născut cât de repede ai putut.
‎- A trebuit să ies. ‎- Evident.
‎Aveai treabă.
‎Și apoi... Deci am ieșit din tine.
‎- Da. ‎- Și apoi ce s-a întâmplat?
‎Păi, adică...
‎Ce ai făcut? M-ai privit?
‎Sau cum funcționează asta când naști?
‎Nu vreau să intru ‎în detalii prea personale, Duncan.
‎- Poți. Ei știu totul despre mine. ‎- Știu asta?
‎Chiar știu că ai venit pe lume...
‎făcând pipi pe ochelarii doctorului?
‎N-am menționat asta.
‎Nu-mi amintesc.
‎E primul lucru care s-a întâmplat.
‎Ai venit pe lume ca și cum te-ai abținut ‎timp de nouă luni.
‎Încă trebuie să fac pipi mereu.
‎Atunci a ajuns pe ochelarii doctorului.
‎Așa că fac pipi pe ochelarii doctorului...
‎Și eu te privesc.
‎Când mă taie?
‎După aceea.
‎După ce fac pipi în fața doctorului...
‎- ...îmi taie vârful penisului. ‎- Taie...
‎Păi...
‎Credeam că vorbești de cordonul ombilical. ‎Mai apoi...
‎Nu, circum... Uită de cordon!
‎Când fac circumcizia?
‎După două minute, îmi pare ‎rău să-ți spun, și ai plâns.
‎- Da. ‎- Desigur!
‎Ai țipat.
‎- Ca oricine! ‎- M-am simțit prost.
‎Mi se părea o idee rea.
‎E procesul parcurs de un copil american.
‎Copilul american e propulsat din păsărică,
‎pulverizează fața doctorului ‎și apoi i se taie vârful penisului.
‎Și apoi... Atunci...
‎- Nu e de mirare că suntem duși! ‎- Nu.
‎Nu e sfârșitul poveștii.
‎Apoi te-au înfășurat într-o pătură roz.
‎- „Umiliți-l!” ‎- Nu aveau albastre.
‎„Umiliți-l!”
‎„Tăiați-i vârful penisului ‎și înfășurați-l într-o pătură roz.”
‎E ca o inițiere malefică ‎într-o frăție oribilă.
‎A fost destul de amuzant de fapt. ‎A fost un început amuzant.
‎Mai puțin circumcizia, ‎care a fost o idee proastă.
‎N-aș mai circumcide alt copil.
‎Cum să rămână fără pături roz?
‎- Pături albastre. ‎- Albastre. E treaba lor.
‎Cred c-au avut mulți băieței.
‎- Aha! ‎- Nu știu.
‎Stai puțin. Mă asigur că înregistrează.
‎Deci...
‎Da?
‎M-ai născut
‎și ce se întâmplă mai apoi?
‎- Am început să te alăptez. ‎- Da.
‎Pentru că îți era foame. Erai mititel.
‎- Aveai 2.800 g. ‎- Prematur.
‎Prematur cu cinci săptămâni.
‎Dar perfect sănătos.
‎N-a fost nimic ‎în neregulă cu plămânii tăi.
‎Azi, dacă un copil se naște ‎atât de devreme,
‎îl pun în salonul de nou-născuți,
‎la terapie intensivă sau așa ceva,
‎dar tu erai în regulă.
‎Fratele tău a intrat, ‎m-a văzut alăptându-te...
‎și a strigat pe hol la tatăl lui
‎că bebelușul o mânca pe mama.
‎Uitasem povestea aia.
‎Cam așa e.
‎Da, asta credea Jeff.
‎Deci Jeff vede un demon sfrijit ‎care-i suge sânii mamei lui
‎și probabil că e traumatizat de asta ‎de atunci.
‎Probabil e încă traumatizat de asta, ‎acum că mă gândesc,
‎fiindcă acest copil s-a mutat în casa lui.
‎Înainte să te pensionezi, ‎ai fost psiholog mulți ani.
‎- Da. ‎- Cât crezi
‎că lucrul ăsta influențează ‎personalitatea unui om?
‎Într-o măsură incredibilă.
‎E ceva ce se întâmplă cu primii născuți
‎care îi schimbă pentru totdeauna.
‎Pentru că deodată, ‎trebuie să împarți resurse.
‎Dintr-o dată, ești numit mare ‎când ești mic.
‎Deci, te derutează complet.
‎Așa e.
‎Și trebuie să... ‎Băieții de 18 luni nu sunt deloc mari.
‎Sunt încă în scutece și sunt bebeluși.
‎Și, dintr-o dată, sunt obligați ‎să fie ceva ce nu sunt
‎și asta-i schimbă pe vecie.
‎„Fii băiat mare.”
‎Un băiat mare sau o fată mare.
‎Fii altruist! ‎Ajut-o pe mami cu acest copil!
‎Nu-i cere nimic! Nu trezi copilul!
‎Încearcă să fii ceea ce nu ești!
‎- Și schimbă oamenii pentru totdeauna. ‎- Deci...
‎Susții ideea că anii formatori...
‎creează începutul unui tipar ‎care te urmărește toată viața?
‎Da. Aș spune ‎că primii cinci ani din viața noastră
‎modelează în așa fel ‎structura personalității
‎încât orice fel de muncă spirituală ‎pe care o faci mai apoi...
‎va implica analizarea tiparelor
‎care au fost clădite ‎în familia de origine.
‎Nu putem evita asta?
‎Nu. Fiindcă, gândește-te...
‎Orice lucru pentru care ești lăudat,
‎îl vei păstra ca pe un etalon ‎al felului în care trebuie să fie un om.
‎Deci, dacă oamenii credeau că tu...
‎erai minunat dacă îi aduceai mamei ‎scutecul pentru noul copil,
‎asta va tinde să te facă mai responsabil.
‎Poate mai responsabil ‎decât ai avut tendința de a fi vreodată.
‎Poate supraresponsabil ‎sau responsabil într-un mod compulsiv.
‎- Da. ‎- Începi cu locul în care ești,
‎dar dacă nu te întorci ‎și nu vezi ce e real și ce nu e real,
‎atunci pierzi calea spre realitate,
‎și despre asta cred eu ‎că e vorba în spiritualitate.
‎E distingerea dintre ce e real ‎și ce nu e real.
‎De aceea e nevoie de un profesor,
‎iar profesorul trebuie să fie ‎devotat adevărului.
‎Acum întrebarea e... Mulți oameni...
‎Mă gândesc la momentele derutante, tulburi ‎prin care am trecut,
‎în care n-am vrut să fiu eu însumi ‎și m-am disprețuit...
‎și le folosesc ca puncte de referință.
‎O încurcătură de sărăcie, datorii
‎și confuzie, relații proaste
‎și haos în general.
‎Ca atunci când mergi în jos pe un râu ‎și nu știi să vâslești
‎și te blochezi pe marginea râului ‎în niște crengi,
‎acoperit de țânțari.
‎Mulți oameni sunt în situația asta acum.
‎- Sunt doar... ‎- Așa e.
‎- Canoea... ‎- Aproape toată lumea este.
‎Cârma a fost distrusă ‎și ajung pe marginea râului,
‎apoi se învinovățesc pentru asta ‎și se urăsc.
‎Încearcă să pretindă că malul râului ‎e unde trebuie să fii.
‎Că e idilic ‎să fii atacat de nevăstuici și de albine.
‎Cum ajungem... ‎Cum poți lua pe cineva din partea...
‎Dacă cineva de genul ăsta ascultă acum,
‎și te aude vorbind despre un profesor ‎sau despre altceva,
‎și spun: „N-am destui bani să cumpăr ‎un sandviș pe care să-l mănânc azi...”
‎Ce fac?
‎Ce pași ar putea face ca să înceapă ‎procesul de a ajunge la adevăr?
‎Cred că cel mai ușor lucru ‎pe care l-ar putea face
‎e să fie prezenți.
‎Asta înseamnă să lase trecutul deoparte, ‎să lase viitorul deoparte
‎și să-și simtă corpurile.
‎Pot face asta chiar dacă nu au niciun ban.
‎Dacă putem învăța să ne percepem ‎și să ne simțim din interior,
‎starea noastră de conștiință se schimbă.
‎E vreo... Poți să-mi spui cum ar putea fi?
‎Îți poți simți interiorul mâinii acum?
‎Stai.
‎Adică sub piele?
‎Da. Adică interiorul mâinii.
‎- Da. ‎- O simți din interior?
‎Pot... Adică, nu știu ‎nu știu dacă-mi închipui acel sentiment,
‎- ...dar simt cum... ‎- Cum te simți?
‎Ca atunci când apropii doi magneți ‎sau așa ceva.
‎De parcă... De parcă trece un cui prin ea.
‎- Serios? ‎- Și sunt pe o cruce.
‎- Bine. ‎- Eu sunt Iisus.
‎E doar o glumă. Glumesc doar.
‎Dacă-mi pot simți mâna? ‎E foarte... Niciodată...
‎- Simte-ți mâna. ‎- Niciodată...
‎n-am încercat s-o fac.
‎Bine. Încercăm chiar acum.
‎Bine, simte-ți mâna.
‎Simte-ți degetul arătător din interior.
‎Arătător. Ăla e mic.
‎Bine.
‎- Da, e cald. ‎- Da.
‎E cald și cum mai e?
‎Amorțit. Nu știu. E cald și amorțit.
‎- Amorțit? ‎- Poate nu e cuvântul potrivit.
‎Simt un fel de energie.
‎Da, ai dreptate. Vezi dacă poți simți ‎toată mâna din interior
‎în același fel.
‎Nu te grăbi.
‎Dacă n-ai mai făcut asta, e greu.
‎Da, simt ceva acolo. Un fel de...
‎Simți?
‎Las-o... Lasă-ți atenția ‎să urce ușor în mână.
‎Bine.
‎Vezi dacă-ți simți brațul din interior.
‎Da, simt că niște lupi îmi fug prin braț.
‎Nu e adevărat.
‎Vezi dacă îți simți ambele brațe ‎în același timp din interior.
‎Da, aș putea face asta.
‎Și dacă poți face asta, adaugă picioarele, ‎ca să-ți simți brațele
‎și picioarele în același timp ‎din interior.
‎Da, e ciudat. Da, pot face asta.
‎Asta...
‎e prezența.
‎E ciudat.
‎- N-am mai făcut asta. E ciudat. ‎- Asta e prezența.
‎Și nu te afli de fapt în mintea ta.
‎Asta te scoate din minte.
‎Nu-ți treci simțul brațelor și picioarelor ‎prin minte.
‎Prin mintea ta. Mintal.
‎Deci așa îți poți ieși din cap.
‎Asta poți face imediat, ‎când ești pe marginea râului
‎și te atacă nevăstuicile și albinele.
‎GRAVD?
‎Ce poți face în continuare, Duncan...
‎Da?
‎...în timp ce-ți simți brațele ‎și picioarele simultan...
‎Da.
‎...e să mai adaugi două fațete.
‎Privește. Simte-ți brațele și picioarele ‎și privește.
‎- Ce? ‎- Orice vezi cu ochii.
‎Lasă să vină la tine.
‎- Nu căuta nimic. ‎- Bine.
‎Acceptă ceea ce vezi.
‎E o albină cu 1.000 de ochi și coarne,
‎- …cu un pumnal acoperit de pentagrame. ‎- Pe malul râului,
‎ce altceva ar putea fi?
‎- Știi... ‎- Stai puțin. Mai e o parte.
‎Continuă.
‎Și ascultă.
‎Deci îți simți brațele și picioarele...
‎te uiți și asculți în același timp.
‎Trei lucruri pe care le faci.
‎Da, înțeleg. Îți dă un fel de claritate. ‎Îți dă...
‎Îți dă claritate
‎și te duce într-o dimensiune diferită ‎a conștiinței.
‎E cu totul altceva, de fapt. ‎E cu totul altceva.
‎Având un microfon în față, ‎mi-e greu să fac ce aș face...
‎Dacă aș sta de unul singur...
‎Dar cred că rețeta asta ‎de exercițiu de meditație e grozavă.
‎Îți permite să explorezi prezența ‎fără profesor
‎și fără niciun ban.
‎- Da. ‎- Și chiar când ești în acea...
‎stare de prezență...
‎dacă ești în ea, chiar și un minut,
‎dacă poți rămâne în ea un minut, ‎vei începe să simți fluxul...
‎- Da. ‎- ...de energie.
‎Vei simți că există un râu, ‎fiindcă mulți oameni de pe malul râului
‎nici nu știu că există un râu.
‎Da.
‎- Deci... ‎- Ce e râul?
‎E realitatea, cu al ei...
‎dinamism curgător.
‎Adică, dacă te uiți la lume,
‎vei vedea că se schimbă ‎și se transformă mereu.
‎- Același lucru e valabil și în noi. ‎- Da.
‎Și e un flux. Poți simți un flux.
‎Dar nu simți decât dacă ești prezent. ‎Pentru că, dacă ești rațional,
‎e mintea ta obișnuită ‎și nu o vei putea face.
‎Da.
‎Deci e foarte ușor.
‎Te poți mișca înainte și înapoi
‎între aceste dimensiuni ‎ale conștiinței obișnuite
‎și ceva care nu e în spațiu și timp.
‎Da. Iar chestia aia ‎din exteriorul spațiului și timpului e...
‎E mai reală decât construcțiile mentale.
‎- Asta e identitatea ta. ‎- Despre asta am vorbit.
‎Pentru că toate astea sunt...
‎lucruri pe care le-ai învățat ‎de-a lungul vieții...
‎datorită familiei în care te-ai născut, ‎a situațiilor pe care le-ai avut,
‎a circumstanțelor în care te-ai aflat ‎și a înclinațiilor tale firești.
‎În acel loc, e interesant
‎dacă poți învăța să rămâi, ‎să stai un minut...
‎- Să spunem un minut. ‎- Da.
‎Apoi vei descoperi că apar întrebări.
‎Întrebări ce se ivesc firesc. ‎Nu întrebări citite într-o carte.
‎Doar că „mă întreb...” ceva.
‎„Mă întreb cum de bla, bla.”
‎În general, primul lucru care va apărea
‎e o judecată.
‎Ceva care va spune: „E o idee proastă.
‎Redevino cine ești cu adevărat.”
‎Adică vechiul tău sine egocentric.
‎Un ticălos!
‎Știi, e...
‎Poate că e un ticălos,
‎dar pe de altă parte, ‎ar putea fi un bebeluș care suge o țâță.
‎Nu cred. Pentru majoritatea, ‎e mai degrabă...
‎Un bebeluș care suge la sân e ceva dulce, ‎dar mulți oameni sunt așa...
‎O văd ca pe un fel de...
‎Am văzut înregistrări ‎cu câini care au fost bătuți
‎și cineva le dădea carne.
‎Și, când îi dau câinelui mâncare,
‎când îi dau mâncare în față, câinele...
‎e supărat, mârâie. ‎E clar, câinele nu se poate controla.
‎Sunt oameni a căror personalitate ‎s-a inflamat
‎și a devenit un câine mârâitor
‎și orice i-ai aduce, ‎va mârâi și va scoate colții.
‎Și de-aia zic că e un ticălos.
‎Bine, dar eu...
‎Aș putea spune...
‎Aș putea zice că e un exemplu perfect ‎despre ce vorbesc
‎cu analogia cu țâța.
‎Sugerea țâței.
‎Fiindcă dacă ai întâlnit ‎sugători de țâțe...
‎Toată viața mea.
‎Dacă ai întâlnit un sugător real de țâță, ‎adică un copil.
‎Vorbești despre un copil? ‎Putem să le zicem...
‎- Îi numim bebeluși. ‎- Bine, îi spunem bebeluș.
‎- Deci... ‎- Ar fi grozav
‎dacă oamenii ar spune „sugători de țâță”.
‎Ei bine, bebelușul ăsta. ‎Sunt bebeluși care se enervează așa tare
‎pentru că mama lor nu vine ‎să livreze țâța...
‎când copilul o vrea
‎încât bebelușul țipă și țipă.
‎Până vine mama, ‎copilul e atât de nervos, încât o mușcă.
‎- Da? ‎- Precum câinele și carnea.
‎Da. O va respinge, ‎chiar dacă moare de foame.
‎Deci te referi
‎la modul în care mulți oameni ‎reacționează la lume,
‎adică sunt așa de supărați
‎că nu au primit ce voiau
‎și când lucrul acela vine în sfârșit,
‎încearcă să-i pedepsească ‎pe cei care au ce vor ei.
‎- Exact. ‎- Da.
‎Și asta îndepărtează acel lucru.
‎Pentru că dacă ești sărac,
‎poți controla anumite lucruri.
‎Alte lucruri nu le poți controla.
‎Când tornada trece val-vârtej prin cartier
‎și casa ta e distrusă ‎și întâmplător nu aveai asigurare
‎și pierzi totul, nu poți controla asta.
‎Dar sigur îți poți controla ‎reacția la această situație.
‎Dacă îți poți conștientiza reactivitatea,
‎poți răspunde la ea mai ușor, ‎în loc să repeți reacțiile.
‎Căci casa va fi distrusă oricum.
‎Asta-i viața!
‎Casa e distrusă.
‎Nu există cale de scăpare.
‎Nu există.
‎Dar dacă te gândești la toate momentele
‎în care casele ți-au fost dărâmate ‎în viață,
‎ele sunt de fapt ‎momentele transformatoare.
‎Bun.
‎Asta ne aduce la ideea...
‎La ceva cu care te confrunți ‎de patru ani de zile,
‎mai exact, faptul că ai cancer osos ‎în stadiul patru.
‎- Cancer de sân cu metastaze. ‎- Cancer de sân cu metastaze.
‎Iar asta e o versiune extremă
‎a unei tornade care dărâmă o casă.
‎Fiindcă, acum patru ani, ‎ai sunat să ne spui că mai ai...
‎șase luni de trăit.
‎Mi s-a spus asta de cel puțin 12 ori.
‎De 12 ori, cum că ai mai avea ‎șase luni de trăit.
‎Mi s-a spus să sun ‎la crematoriu și să aflu cât costă...
‎să fiu incinerată, fiindcă mai aveam ‎o lună sau șase săptămâni de trăit
‎și că trebuia să știu asta, ‎ca să plătesc suma totală înainte să mor.
‎Și am sunat la crematoriu
‎și am aflat că ar costa 750 de dolari, ‎nu, mersi.
‎Doamne, ce porcărie!
‎Posibilitatea că există un fel de forță...
‎care ne va elimina când ne vine ceasul...
‎nu o pot controla.
‎- Mai bine mă împac cu ea. ‎- Da.
‎E mai ușor să înoți în sensul curentului ‎acelui râu
‎decât să încerci te opui.
‎Că există posibilitatea asta. ‎O să murim toți.
‎Știu.
‎Și asta...
‎Asta e zicala aia, ‎care nu știu de unde vine,
‎cum că meditația ‎e pregătirea pentru moarte.
‎Cred că e adevărat.
‎Iar meditația e o practică spirituală ‎care ne pregătește pentru moarte.
‎Dar, de asemenea, dacă te uiți la lume,
‎vezi lucruri care apar și dispar,
‎și oamenii fac parte din asta,
‎oamenii apar și dispar.
‎De pe fața pământului!
‎Se întâmplă pur și simplu.
‎Orgoliul nostru personalizează experiența ‎și ne considerăm cazuri speciale.
‎- Da. ‎- Dar chiar nu suntem, știi?
‎Suntem o parte a întregului
‎și totul din întreg ‎se transformă tot timpul.
‎Își schimbă forma. Se transformă.
‎Tu ești un caz special.
‎- Pentru că sunt mama ta. ‎- Nu!
‎Nu, știu că există... Știu, dar haide.
‎N-ai cum să oprești durerea sufletească. ‎Cum faci...
‎Cum o oprești?
‎Plângi.
‎E foarte greu.
‎Dar sigur e ceva ‎cu care toți trebuie să se confrunte.
‎Da.
‎Și e așa de ciudat.
‎Adică, universul...
‎Pare atât de stabil...
‎dacă ești...
‎știi tu...
‎într-o astfel de stare automată.
‎Și întâlnirea cu adevărul,
‎care, pentru mine, moartea ta...
‎Ești pe moarte.
‎Chestia asta a fost probabil ‎cea mai intensă...
‎întâlnire cu adevărul ‎pe care am avut-o vreodată.
‎Nu prea poți...
‎E inexprimabil.
‎Da.
‎Dar nu e ca și cum te face să simți...
‎Ăsta... Nu e un sentiment de...
‎- Nu e un sentiment de dorit. ‎- Nu.
‎Dar e un sentiment ‎pe care fiecare om îl va avea
‎într-un fel sau altul.
‎Așa e.
‎Dar atâția... Așa de mulți dintre noi ‎petrecem atâta timp
‎implicați în activități ridicole,
‎pare că încercăm să evităm ‎această experiență.
‎Exact.
‎Oamenii încearcă să evite ‎gândul că vor muri
‎și că cei dragi lor vor muri.
‎Îți rupe inima. Îți frânge inima.
‎- Da. ‎- Știi?
‎Inimile noastre au fost închise, ‎pentru că le-am închis noi.
‎Ne-am apărat de durere.
‎Și asta le deschide.
‎E groaznic să-ți deschizi inima. ‎Ăsta e adevărul.
‎Despre asta vorbește Ram Dass... Doare.
‎Doare mereu?
‎Doare mereu să-ți deschizi inima?
‎Ești într-o stare constantă de...
‎Nu doare mereu.
‎Dar când se frânge, doare.
‎Știi? Și așa e.
‎Chiar și suferința transformă, ‎pentru că dacă îți asculți inima,
‎știi că simți iubire.
‎- Da. ‎- Tot ce e mai bun.
‎Da, e... Așa e.
‎Fiindcă înseamnă să vezi noul.
‎Să vezi cât de mult prețuiești viața.
‎Da. Și motivul pentru care arăt mai bine ‎acum decât oricând
‎- ...e pentru că trăiesc mai intens... ‎- Da.
‎Pentru că trăiesc și mor în mod conștient.
‎În același timp, le fac pe amândouă.
‎Ce sfat ai da celor
‎care se confruntă cu asta?
‎Le-aș spune să plângă când au nevoie.
‎Și să se îndrepte spre chestia asta ‎numită moarte. Să se întoarcă spre ea.
‎Chiar dacă ți-e frică ‎să te întorci spre ea, întoarce-te.
‎Nu-ți va face rău.
‎Și vezi ce are să te învețe.
‎E un profesor extraordinar, gratuit.
‎Nu cred că ar vinde multe bilete ‎dacă ar încerca.
‎E o emisiune de care o să sar dacă pot.
‎Dar e un profesor. ‎Vorbim despre profesori.
‎E un adevărat... E cel mai bun.
‎Da.
‎Și, știi, mi se pare că...
‎cu cât mă apropii mai mult ‎de moartea fizică...
‎cu atât mă simt mai vie
‎și cu atât mă simt mai prezentă ‎și cu atât mai...
‎adevărată sunt.
‎Și îmi dau seama...
‎că habar n-am ce se află ‎de cealaltă parte a morții fizice,
‎dar atât de multă vitalitate ‎se construiește în mine...
‎încât îmi e imposibil ‎să nu văd legătură dintre asta
‎și mișcarea spre moartea fizică.
‎- Da, păi... ‎- Nu pot explica asta.
‎Nu am o explicație pentru asta.
‎Dar cred că suferim mai mult
‎dacă înotăm împotriva curentului.
‎- Da. ‎- Și apa râului curge mereu.
‎Dacă încercăm ‎să trecem pe partea cealaltă,
‎ca să ajungem pe mal ‎și să scăpăm de flux,
‎atunci începem să suferim tot mai mult.
‎- Trebuie să te lași purtat de apă. ‎- Da.
‎Și cel mai uimitor în a te lăsa purtat
‎e că afli că lucrul numit iubire...
‎ne sprijină, ne susține.
‎Are o calitate a bunăvoinței ‎pe care poate n-am fi observat-o.
‎Și întrebăm: „Ce e aia?”
‎Ce are calitatea bunăvoinței?
‎Singurul cuvânt ‎pe care-l pot găsi e realitatea.
‎Realitatea are această calitate ‎a bunăvoinței.
‎Da. Așa e.
‎Și nici bunăvoința nu e...
‎E un cuvânt foarte mic pentru ce este, nu?
‎- Da. ‎- Doar că... Este foarte intens.
‎Această experiență a energiei iubirii ‎e atât de puternică,
‎încât, pentru a lupta împotriva ei, ‎construim o viață întreagă, un ego întreg,
‎să evităm s-o simțim.
‎- Da. ‎- E copleșitor.
‎Da. Te termină.
‎- E moarte prin ego. ‎- Da!
‎Nu e de dorit.
‎E de dorit și de asta doare. ‎E moarte ego-ului.
‎Inima ți se frânge și ego-ul îți moare.
‎Da.
‎Dar tu afli că moartea prin ego ‎e o transformare.
‎E o transformare alchimică.
‎Da. Cine vrea să ducă greutățile astea?
‎Tu nu.
‎Eu nu.
‎Te iubesc foarte mult, evident.
‎Și eu te iubesc.
‎Și, Duncan, tipul ăsta de iubire ‎nu pleacă nicăieri.
‎E o altă chestie pe care o afli.
‎Că eu pot părăsi acest plan al existenței ‎cât de repede…
‎dar iubirea nu pleacă nicăieri.
‎Sunt absolut sigură de asta.
‎Da.
‎Te cred.
‎Să trecem la o reclamă.
‎Înconjurați-l!
‎Te rog, tată!
‎Utilizator ilegal de licență,
‎ai fost găsit vinovat de recoltare ilegală ‎de către Magistratul Hoops.
‎Întinde-te pe podea și târăște-te afară!
‎Nu mișca! Ascultă!
‎Enumeră-i delictele!
‎Îți voi enumera toate delictele.
‎Delictul unu, furt de ulei verde.
‎Delictul doi...
‎Poliția!
‎Tată, nu!
‎Deschide ochii!
‎Nu. Hai, tată!
‎- Daniel, deschide ochii! ‎- Tată, nu!
‎Delictul patru,
‎prostia.
‎Sunt un tată bun.
‎Delictul cinci...
‎Vai, poliția federală!
‎Ardeți-l, băieți!
‎Da, dle magistrat.
‎Poliția!
‎De ce nu se aprinde, Jim?
‎Dacă vântul… S-a schimbat. ‎Mișcă-te aici! Nu, s-a schimbat iar.
‎- Jim! ‎- Nu funcționează.
‎Poliția!
‎Suntem polițiști!
‎Sunt polițist!
‎Infractorule!
‎Evacuează simulatorul sau te arunc în aer
‎în cinci...
‎patru... trei...
‎doi... unu...
‎Fir-ar!
‎Vine ceața! Renunțați la corpuri, copii!
‎Vom trăi în lumina electrică!
‎Urcă!
‎Pot să te intervievez pentru...
‎Sunt mort?
‎Fii prezent în momentul actual.
‎Așa că sună-mă oricând. ‎Știu că ești ocupat cu emisiunea.
‎Dar ce spuneai e atât de adevărat, ‎despre suflet.
‎E un lucru atât de interesant ‎și voiam să-ți vorbesc despre asta,
‎fiindcă abia azi-dimineață ‎am realizat fenomenul din mine,
‎că sufletul meu poate face ‎o rotație completă și să-și vorbească.
‎Dar e ca și cum aș fi...
‎Eu și sufletul nu mai suntem înstrăinați.
‎E oarecum interesant.
‎Vorbim mai târziu. Pa!
‎Subtitrarea: Constantin Ursachi