PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Splynutí se simulátorem za tři...
dva...
jedna...
- Počkej chvilku. - Jasně.
Mami?
Ahoj, mami.
- Ahoj, Duncane. - Uděláš se mnou podcast?
PŮLNOČNÍ EVANGELIUM S DENEEN FENDIG
Tak... jaký je mít mě za syna?
Je to samá radost.
Ty...
Kolik mi bylo, když jsi mě porodila?
Narodil ses o 5 týdnů dřív.
Fakt?
- Jo. - Jak se to stalo?
Řekneš mi o mým porodu?
- Určitě. - Pak bude řeč o tobě.
Jasně.
Narodil ses o pět týdnů dřív.
A samozřejmě byl úplněk.
A v den tvého narození...
Dvacátého... dubna?
Jo.
...jsme se s tvým starším bratrem koupali v bazénku,
když mi došlo, že je čas jít do nemocnice
- a necachtat se s ním. - Jasně.
Pokud jsem nechtěla rodit tam.
- Jo. - Což jsem nechtěla.
Odjela jsem do nemocnice,
kde ses narodil, jak nejrychleji jsi to dokázal.
- Musel jsem odtamtud vypadnout. - Očividně.
Měl jsi napilno.
Takže jsi... mě prostě vyprdla ven.
- Ano. - A co se dělo potom?
No, potom...
Podívala ses na mě?
Jak to funguje, když porodíš?
Nevím, jestli to není moc osobní, Duncane.
- Můžeš. Vědí o mně všechno. - Vědí i tohle?
Vědí, že první, co jsi udělal, bylo...
že jsi doktorovi počůral brýle?
To jsem jim nezmínil.
Nepamatuju si to.
To je to první, co se stalo.
Jako by sis to šetřil celých těch devět měsíců.
Doteď pořád strašně čůrám.
Tohle bylo na doktorovy brýle.
Takže jsem mu pochcal brýle...
A já se dívala.
Kdy to šmikli?
Hned potom.
Takže jsem mu načůral do obličeje
- a on mi šel stříhat pindíka. - Pak...
No, to...
Myslela jsem, že myslíš pupeční šňůru. Pak...
Ne, obří... Pupeční šňůra je nuda!
Kdy se... Kdy se dělá obřízka?
Asi o dvě minuty později. A bohužel ti musím říct, že jsi brečel.
- Moc. - No jasně!
Řval jsi jako tur.
- Kdo by neřval? - Byla to hrůza. Byla jsem proti.
Takže to si zažije americký mimino.
V Americe se mimino vystřelí z vagíny,
pokropí doktora a nakonec mu zastřihnou penis.
A potom... potom...
- Proto jsme všichni magoři! - Ne.... to není všechno.
Pak tě zabalili do růžové deky.
- „Ponižte ho!“ - Došly jim modré.
„Ponižte ho!“
„Zastřihněte mu bimbase a zabalte ho do růžový deky!“
To zní jak nějaký hrozný zasvěcení do příšernýho bratrství.
Bylo to celkem vtipný. Takový vtipný začátek.
Kromě té obřízky, která se mi nelíbila.
Už bych to neudělala.
Jak ti můžou dojít růžový deky?
- Modré. - Teda modrý... Je to jejich práce.
Asi měli dost modrých mimin.
- Nevím. - Aha.
Počkej. Zkontroluju, jestli nahrává.
Takže...
No?
Takže jsi mě porodila...
a co se stalo potom?
- Začala jsem tě kojit. - Jasně.
Měl jsi hlad. Byl jsi můj malý drobeček.
- Měl jsi dvě kila 80. - Narodil jsem se předčasně.
O celých pět týdnů.
Ale v pořádku.
Plíce i všechno ostatní byly v pohodě.
Teď, když se dítě narodí takhle předčasně,
odnesou ho na novorozenecké oddělení
na jednotku intenzivní péče a tak, ale ty jsi byl v pohodě.
Takže tvůj bratr vešel dovnitř, viděl, jak tě kojím...
a s řevem utíkal chodbou zpátky za tátou,
že mě to mimino žere.
Na to jsem úplně zapomněl.
Měl pravdu.
Jeff si to určitě myslel.
Takže Jeff viděl zakrslýho démona přisátýho tobě na prsu
a nejspíš ho to traumatizovalo na celý život.
Jo, asi z toho má trauma doteď, když nad tím tak přemýšlím,
protože se mu tenhle rošťák nastěhoval do domu.
Než jsi odešla do důchodu, dlouho jsi dělala psycholožku.
- Jo. - Jak moc velký dopad si myslíš,
že to má na osobnost člověka?
Neuvěřitelně velký.
Když se prvnímu dítěti narodí mladší sourozenec,
navždy... ho to změní.
Najednou se musí o všechno dělit.
Zničehonic ti všichni říkají, jak jsi velký, i když jsi ještě malinký.
To je hned to první, co tě strašně zmate.
Jasně.
A ty musíš... 18měsíční dítě rozhodně není velké.
Pořád nosíš plínky, pořád jsi mimino.
A najednou se po tobě chce, abys byl něčím, čím nejsi,
což tě změní navždy.
„Velkej kluk.“
Velký kluk nebo velká holka.
Nebuď sobec. Pomoz mamince s miminkem.
Nic nechtěj a neprobuď miminko.
Snaž se být něčím, čím nejsi.
- A to tě navždycky změní. - Takže...
ty zastáváš názor, že si v tomhle útlém věku
vytvoříš vzorce, které se projevují po zbytek života?
Ano. Mám za to, že prvních pět let našeho života...
formuje naši osobnost do takové míry,
že pokud se později budeš chtít nějak duševně posunout,
musíš se potýkat s těmihle vzorci,
které vznikly uvnitř rodiny.
Nedá se jim vyhnout?
Ne. Zamysli se nad tím...
Všechno, za co tě doma chválí,
si zakóduješ jako správný vzorec chování.
Takže když tě někdo...
hodně chválil za to, že jsi nosil novému miminku plínky,
jsi pak později v životě většinou zodpovědnější.
Možná dokonce zodpovědnější... než jsi kdy zamýšlel.
Možná strašně moc zodpovědný nebo chorobně zodpovědný.
- Jasně. - Začneš v současnosti,
ale když se nevrátíš zpět a nezjistíš, co je skutečné a co ne,
nebudeš žít v realitě,
o čemž podle mě spiritualita je.
O tom dokázat určit, co je skutečné.
A proto potřebuješ učitele.
A ten učitel musí být oddaný pravdě.
Otázkou je... Strašně moc lidí...
Mám na mysli ty strašně zmatený a divoký období,
kdy jsem nechtěl být tím, kým jsem, a nenáviděl jsem sám sebe...
Používám to jako příklad.
Začarovaný kruh chudoby a dluhů...
a zmatení... a škodlivých vztahů...
a prostě všeobecnýho chaosu.
Jako když sjíždíš řeku, ale neumíš kormidlovat,
takže se na kraji zasekneš v klestí
a nalítaj na tebe komáři.
Hodně lidí se nachází přesně v tomhle stavu.
- Jsou prostě... - Pravda.
- Jejich kánoe... - Skoro všichni.
Neukormidlovali to, zasekli se na kraji
a teď to kladou za vinu sobě a nenávidí se za to. Jsou...
Snaží se předstírat, že jsou na správným místě.
Že je vlastně strašně romantický, když je ožírají lasičky a včely.
Jak ale... Jak takovýho člověka dostaneme zpátky na...
Kdyby ten člověk teď poslouchal
a slyšel, jak mluvíme o učiteli a kdesi cosi,
řekne si: „Nemám dost ani na to, abych si koupil sendvič.“
Co má pak dělat?
Co může udělat, aby mohl započít svoji cestu k pravdě?
To nejjednodušší, co může udělat,
je žít v okamžiku.
A to znamená odsunout minulost i budoucnost stranou
a snažit se vnímat svoje tělo.
Na to nepotřebujou ani halíř.
Když se sami sebe naučíme vnímat zevnitř,
stav našeho vědomí se změní.
Existuje... Můžeš to se mnou projít krok po kroku?
Cítíš vnitřek svojí ruky?
Počkej.
Jako pod kůží?
Jo, vnitřek svojí ruky.
- Jo. - Cítíš ji zevnitř?
Jakože... Nevím, jestli si to jen nevsugerovávám,
- ale cítím... - Jaký je to pocit?
Jako bys proti sobě tlačila dva magnety nebo tak něco.
Jako by... mi tou rukou procházel hřebík.
- Vážně? - A jsem na kříži.
- Tak jo. - Jsem Ježíš.
Jen si z tebe dělám srandu!
Jestli cítím vnitřek ruky? Nikdy jsem...
- Soustřeď se na ni. - Nikdy jsem to nezkoušel.
Tak to zkusíme teď.
Soustřeď se na tu ruku.
Soustřeď se na ukazováček zevnitř.
Ukazováček, ne malíček.
Dobře.
- Je takový teplý. - Jo.
A co ještě?
Necitlivý. Nevím. Teplý a necitlivý.
- Necitlivý? - Nevím, jak to říct.
Je to jako energie.
Jo, máš pravdu. Teď se zkus soustředit na celou ruku.
Úplně stejně.
Nespěchej.
Je to těžké, když to děláš poprvé.
Jo, něco tam cítím. Jako by...
Opravdu?
Tak... zlehka posouvej vědomí po paži nahoru.
Jasně.
Zkus, jestli ucítíš celou paži.
Jo, jako by se mi tam proháněli vlci.
Ale jdi ty.
Zkus, jestli zevnitř neucítíš obě paže zároveň.
Jasně, jdu na to.
A přidej nohy, jestli to zvládneš. Abys zevnitř cítil
ruce i nohy najednou.
Je to divný. Jo, to zvládnu.
Tohle...
je přítomnost.
To je divný.
- Dělám to prvně. Je to divný. - To je přítomnost.
A snažíš se přitom opustit mysl.
Tohle tě z ní dostane.
Snažíš se ten pocit z rukou a nohou nevnímat myslí.
Pomocí mysli. Mentální...
Takhle se dostaneš z hlavy.
To je to první, co můžeš udělat, když se zasekneš na kraji řeky
a začnou tě okusovat lasičky a včely.
TĚHONÝ!?
No a další věc, kterou můžeš, Duncane, udělat...
No?
...je k cítění rukou a nohou naráz...
Ano?
...přidat ještě další dva prvky.
Soustřeď se na ruce a nohy a dívej se.
- Na co? - Co vidíš?
Nech to přijít.
- Po ničem se nepiď. - Dobře.
Prostě přijmi, co vidíš.
Včela s tisíci očima a rohama
- držící pentagramovou dýku. - To je tím, že jsi na kraji řeky.
- Já prostě... - Ještě jeden krok.
Povídej.
Pořádně poslouchej.
Soustřeď se na ruce a nohy...
dívej se a poslouchej. Všechno najednou.
Dělej tyhle tři věci.
Už to chápu, vyčistí ti to mysl. Jako by...
Vyčistí to mysl a začneš vnímat trochu jiný rozměr svého vědomí.
Je to popravdě dost jiný rozměr.
Když mám před sebou mikrofon, těžko se to předává...
Oproti tomu, kdybych byl sám.
Je to ale skvělý recept na meditační cvičení.
Vlastně ti to pomůže dostat se do přítomnosti bez učitele
a je to úplně zadarmo.
- Jo. - A i když jsi v tom...
přítomném momentu...
Stačí klidně i jenom jedna minuta.
I jen za tu minutu začneš cítit ten proud.
- Jasně. - Energii.
Zjistíš, že ta řeka existuje.
A hodně lidí na kraji řeky
o té řece přitom vůbec neví.
Jasně.
- Takže... - A co je ta řeka zač?
Je to realita ve vší své...
plynoucí dynamice.
Když se podíváš na svět kolem sebe,
dojde ti, že se nachází ve stavu nepřetržité změny.
- Jako naše nitro. - Jasně.
Má svůj vlastní proud. Můžeš ho cítit.
Musíš ale žít v přítomnosti.
Protože když se nacházíš ve svém obyčejném vědomí,
nikdy ho vycítit nedokážeš.
Jasně.
Je to vlastně strašně lehké.
Můžeš přepínat
mezi rozměry obyčejného vnímání
a něčím, co stojí mimo čas a prostor.
Jasně. A to, co stojí mimo čas a prostor, je...
Je skutečnější než naše mentální struktury.
- Je to tvoje pravá identita. - Přesně tak.
To všechno jsou jen...
věci, co ses naučil v průběhu života.
Protože jsi měl nějakou rodinu, prožil jsi nějaké situace,
něco sis zažil a k tomu máš i nějaké svoje vlastní sklony.
Je to strašně zajímavé místo,
když se naučíš v něm zůstat třeba tu minutu.
- I to stačí. - Jasně.
Najednou tě začnou napadat otázky.
Přijdou samy od sebe. Nepřečteš si je v žádné knížce.
Takové to: „Hm, zajímalo by mě, jak...
Jak to, že bla bla bla.“
A to, co tě většinou napadne jako první,
je to odsoudit.
Něco ti začne říkat: „Tohle je fakt špatný nápad.
Vrať se a buď zase sám sebou.“
To je tvoje staré ego.
Kretén.
No... ono se to tak...
Možná je to kretén
a možná mimino přisáté u prsu.
To si nemyslím. Většina lidí by... podle mě...
Mimino u prsu je roztomilý, ale hodně lidí je tak...
Víš, já to vidím jako...
Viděl jsem video, kde někdo nějakým zmláceným psům
dával maso.
A jak jim to jídlo dával,
ti psi byli celou dobu...
naštvaný a vrčeli, ale bylo vidět, že si prostě nedokážou pomoct.
Existujou lidi, kterým se pokroutí osobnost
a stanou se z nich psi,
co budou vrčet, ať už jim nabídneš cokoliv.
Proto mluvím o kreténech.
To jo, ale...
Já můžu říct,
že je to perfektní příklad toho, o čem jsem mluvila.
S tím prsem.
S tím kojením.
Když totiž žiješ mezi prsníma násoskama...
Celej život.
Když žiješ s opravdovou prsní násoskou, takže s miminem...
Nebudeme radši říkat „mimino“?
- Jsou to mimina. - Dobře, tak s miminem.
- Takže... - Bylo by super,
kdyby se jim říkalo prsní násosky.
Dobře, takže mimina... Jsou mimina, které tak štve,
když jim máma nenabídne prso ve chvíli,
kdy ho chtějí,
že začnou strašně řvát.
A když to prso přijde, mimino je tak naštvané, že se zakousne.
- Jo? - Jako ti psi.
Jo, odmítne ho, i když umírá hlady.
Takže ty mluvíš o tom,
jak strašně moc lidí reaguje na okolní svět.
Že jsou tak naštvaný,
že nedostali, co chtěli,
že když to nakonec dostanou,
snaží se tou věcí potrestat všechny kolem sebe?
- Přesně. - Jasně.
A tím tu věc odeženou.
- Protože když jsi chudá... - No?
...můžeš to do jistý míry ovlivnit.
Něco jde mimo tebe.
Třeba když se přižene tornádo,
nadělá ti z domu třísky a ty nemáš pojistku
a přijdeš o všechno. To neovlivníš.
Můžeš ale ovlivnit to, jak na to zareaguješ.
Když začneš vnímat svoje reakce,
získáš nad nimi větší kontrolu a nebudeš opakovat stejné chyby.
Ten barák ti vždycky něco zničí.
To už k životu patří.
Ten dům vždycky něco zničí.
Nedá se tomu vyhnout.
Je to nevyhnutelné.
Když se ale zamyslíš nad těmi chvílemi,
- kdy ti v životě něco zničilo dům... - No?
...jedná se o transformativní okamžiky.
Je to tak.
To nás přivádí k tomu,
s čím se teď musíš potýkat poslední čtyři roky.
Jsi ve čtvrtém stádiu rakoviny kostí.
- Metastatické rakoviny prsu. - Rakoviny prsu.
A to je naprosto extrémní...
variace na stržení domu tornádem.
Protože jsi nám před čtyřmi lety volala, že ti zbývá...
šest měsíců života.
Zopakovali mi to snad tucetkrát.
Dvanáctkrát ti řekli, že máš šest měsíců.
Řekli mi, ať si zavolám do krematoria a poptám se, kolik taková kremace stojí...
protože podle nich mi zbýval tak měsíc nebo šest týdnů.
Prý jsem to potřebovala vědět, abych mohla zaplatit předem, než umřu.
Tak jsem do toho krematoria zavolala
a zjistila jsem, že to dělá 750 dolarů. To vám teda děkuju.
Ty jo...
To je tak strašně na hlavu.
S tou možností... že existuje nějaká síla, která...
si nás k sobě přivolá, až nadejde čas...
nemůžu vůbec nic udělat.
- Jasně. - Lepší je to přijmout.
Je jednodušší nechat se unášet proudem té řeky
než se pokoušet zmítat.
Je tu ta možnost. Všichni jednou umřeme.
Já vím.
A to je...
Nevím, odkud to je, ale říká se,
že meditace je příprava na smrt.
Taky si to myslím.
Meditace je jednou z duševních praktik, která nás připraví na smrt.
Když se ale podíváš na svět kolem sebe,
všimneš si, že se věci objevují a zase mizí.
A lidi jsou součástí toho koloběhu.
Objeví se a pak zase zmizí.
Z povrchu Země.
Tak to prostě je.
Naše ega si to berou osobně a my si pak myslíme, že jsme výjimeční.
- Jo. - My ale nejsme výjimeční, chápeš?
Jsme jen součástí celku,
který se nepřetržitě mění.
Mění se a proměňuje.
Ty jsi výjimečná.
- Protože jsem tvoje máma. - Ne.
Já vím, že... Já to chápu, ale no tak.
Zlomený srdce nevyléčíš. Jak bys...
Co s tím?
Vybreč se!
Vybrečíš se.
Je to hrozně těžký.
Je to ale něco, s čím se potýkají úplně všichni.
Jo.
A je to strašně zvláštní...
Myslím tím vesmír... Působí tak...
Působí tak stabilně...
když jsi...
Chápeš...
Když jedeš na automat.
A to setkání s pravdou...
což je pro mě to,
že umíráš...
Tohle je pro mě to největší setkání...
s pravdou, jaký jsem v životě zažil.
Nemůžeš jen tak...
Nedokážu to vyjádřit.
Chápu.
Není to ale, jako bych cítil...
Tohle... není pocit, který bych...
- Není to vůbec hezký pocit. - Není.
Je to ale pocit, který jednou zažijeme úplně všichni.
Tak, nebo onak.
Je to tak.
Ale tolik... Tolik z nás tráví tolik času tím,
že se zabývá naprosto zbytečnýma věcma.
Jako bychom se snažili tomuhle pocitu vyhnout.
Přesně tak.
Lidi se opravdu snaží vyhýbat uvědomění, že jednou umřou nejen oni,
ale i ti, které milují.
Otevře ti to srdce úplně dokořán.
- Jasně. - Chápeš?
Naše srdce jsou zavřená proto... že je sami dobrovolně zavíráme.
Snažíme se bránit bolesti.
A tohle je otevře.
Otevírání srdce je na prd.
O to jde.
O tomhle Ram Dass mluví pořád. Bolí to.
Bolí to vždycky?
Otevírání srdce vždycky jen bolí?
Jsi pak v neustálým stavu...
Ne, nebolí to vždycky.
Bolí, když ho rozlomíš násilím.
A to hodně.
Jenže i ta bolest se mění. Když ji začneš zkoumat,
uvědomíš si, že prožíváš lásku.
- Jasně. - Tu skutečnou.
Jo... No, jasně.
Vidíš novýma očima.
Uvědomíš si, jak moc si vážíš života.
Ano. A já si to teď uvědomuju víc než kdy dřív,
- protože žiju víc naplno. - Jasně.
Protože vědomě žiju i umírám.
Obojí zároveň.
Jakou radu bys dala lidem,
kteří si tím prochází?
Poradila bych jim, aby brečeli, když se potřebují vybrečet.
A aby se postavili téhle věci jménem smrt čelem. Opravdu.
Ať to zkusí, i když se jí bojí postavit čelem.
Neublíží jim to.
Ať schválně zkusí, co je to může naučit.
Smrt je úžasná učitelka a vůbec nic nestojí.
Ona by ani moc nevydělala, i kdyby se pokoušela vybírat za lístky.
Tenhle biják si fakt klidně nechám ujít.
Ty jo.
Je to učitelka, mluvíme o učitelích.
Je opravdu osvědčená.
Jasně.
A na základě osobní zkušenosti musím říct,
že čím víc se ta moje smrt blíží...
tím víc naživu se cítím.
A čím víc žiju v přítomnosti, tím si přijdu...
skutečnější.
A došlo mi, že...
nemám nejmenší tušení, co mě čeká po...
smrti mého těla.
Hromadí se ve mně ale tolik živosti...
že začínám mít pocit, jako by mezi životem
a tou blížící se smrtí bylo nějaké spojení.
- Jo, to... - Nedokážu ale říct proč.
Myslím si ale, že když se snažíme
proudu té řeky vzdorovat, trpíme víc.
- Jasně. - Plyne dál a dál.
Když... se snažíme dostat na kraj řeky,
abychom vylezli na břeh a unikli tomu proudu,
je to přesně ta chvíle, kdy začne naše utrpení.
- Prostě se tomu musíme poddat. - Ano.
To nejlepší na tom, když se tomu poddáš,
je to, že zjistíš, že ta věc, které říkáme láska...
nás drží nad vodou. Je to naše opora.
Skrývá v sobě laskavost, kterou mnohdy přehlížíme.
Potom se ptáme: „Co to je?“
Co v sobě skrývá tu laskavost?
A jediná odpověď, která mě napadá, je „realita“.
Realita v sobě opravdu skrývá laskavost.
Jasně. Pravda.
A i tak je to... takový obyčejný slovo na to, co popisuje.
- Ano. - Je to strašně... intenzivní.
Když se s tou láskou setkáme, je to tak mocný zážitek,
že abychom s tím dokázali bojovat, celý život si budujeme ego,
abychom ji necítili.
- Ano. - Je to něco šíleného.
Jo, je to masakr.
- Je to smrt ega. - Jo.
To nechceš.
Právě že chceš, a proto ta smrt ega tak bolí.
Pukne ti srdce a to ego prostě umře.
Jasně.
Pak ti ale dojde, že smrt ega je jen další proměna.
Je to alchymistická přeměna.
Jo, protože komu se furt chce tahat s touhle tíhou?
Tobě určitě ne.
Ani mně ne.
Mám tě strašně moc rád a ty to víš.
Já tebe taky.
A, Duncane... tahle láska se nikam nevytratí.
To je další věc, která ti dojde.
Že ty sice z téhle roviny existence dřív nebo později zmizíš...
ale láska tu zůstane navždy.
Tím jsem si naprosto jistá.
Jasně.
Věřím ti.
Hoďte tam reklamu.
Obkličte ho!
No tak, tati!
Nelicencovaný uživateli,
soudce Hoops tě shledal vinným z ilegálního sklízení simulací.
Lehni si na podlahu a vyplaz se ven!
Stůj a poslouchej mě!
Vyjmenuj jeho zločiny.
Tady je seznam tvých zločinů!
Zločin první: krádež zeleného oleje.
Zločin druhý...
Poldové!
Auvajs! Tati, ne!
Otevři oči, Danieli!
No tak, tati.
- Otevři oči. - Tati, ne!
Zločin čtvrtý:
debilní chování.
Jsem dobrý otec.
Zločin pátý...
A sakra, fízlové.
Podpalte to, hoši!
Rozkaz, soudce.
Poldové!
Proč to nechce chytnout?
Obrátil se vítr, pojď sem. Tak ne, obrátil se zpátky.
- Jime! - Furt nic.
Poldové!
Jsme poldové!
Jsem polda!
Zločinče!
Vylez z toho simulátoru, nebo ti ustřelím palici!
Za pět...
čtyři, tři...
dva, jedna...
A sakra!
Rosolovatí! Rozlučte se s těly, děti moje!
Stěhujeme se do elektrického světla!
Naskoč.
Můžu s tebou udělat rozhovor pro svůj...
Jsem mrtvý?
Vychutnávej přítomnosti.
Pořádně si ji vychutnej.
Překlad titulků: Eliška K. Vítová
Zavolej mi, až budeš mít čas. Vím, že máš dost práce s podcastem.
To, co jsi říkal o duši, je svatá pravda.
Je to moc zajímavý a já bych to s tebou chtěla probrat,
protože zrovna tohle ráno jsem si uvědomila něco úžasnýho.
Moje vlastní duše dokáže mluvit sama se sebou.
Je to, jako bych...
Už si teď se svojí duší nejsem cizí.
Je to zajímavý.
Pak si o tom popovídáme. Měj se.
Hustý.